Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області через свого представника Петріва\~І.М. з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить: визнати дійсним договір позики від 17.09.2015 року №1709, укладений між [PERSON] та [PERSON] з моменту його укладення; визнати договір застави земельної ділянки, площею 2 га з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, розташованої на території Арбузинської селищної ради Миколаївської області, укладений 17.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним з моменту його укладення; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 2 га з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, розташовану на території Арбузинської селищної ради Миколаївської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, в рахунок виконання зобов`язань за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 17.09.2015 року №1709, яким сторони визначили суму позики, строк повернення та, зокрема, забезпечення позики заставою. Того ж дня [PERSON] передав кошти [PERSON] у розмірі 5000 доларів США, що на той час складало еквівалент 110000 грн. На виконання зазначеної домовленості сторони уклали договір застави від 17.09.2015 року №170915, в якому було визначено, що на виконання зобов`язання про повернення позики забезпечується земельною ділянкою площею 2 га з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, що належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2013 року. Сторони домовилися здійснити нотаріальне посвідчення цього договору, однак [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим не вдалося провести всі необхідні та законом передбачені заходи із належним оформленням договору застави. Позивач звернувся за врегулюванням питання повернення позики до сина померлої, [PERSON] , який зазначив що кошти повернути не може, адже ще не прийняв спадщину, а строк повернення позики за договором ще не настав. В подальшому відповідач неодноразово з різних причин ухилявся від повернення боргу, водночас існування боргу не заперечував. Оскільки [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , а зобов`язання із повернення позики на даний час не виконані, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у зазначений спосіб. Ухвалою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30.12.2024 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсними договорів, визнання права власності на земельну ділянку передана на розгляд за підсудністю до Арбузинського районного суду Миколаївської області. Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03.02.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , у Державного нотаріуса Арбузинської державної нотаріальної контри. Ухвалою суду від 25.02.2025 року витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , у приватного нотаріуса Болгарчук\~О.Ф. 18.03.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справі повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання. Від нього надійшла заява про визнання позову, в якій зазначив, що йому відомо про наявність боргу його матері [PERSON] перед [PERSON] . Також йому відомо про те, що його мати мала намір передати в заставу [PERSON] належну їй земельну ділянку, яка є предметом позовної заяви, однак через раптову смерть матері цього не було зроблено. Після смерті матері він як єдиний спадкоємець прийняв спадщину, разом з тим він не заявляв про право на спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, оскільки йому було відомо про наявність боргу та домовленість між [PERSON] та його матір`ю що земельна ділянка виступатиме в якості застави. У зв`язку з викладеним [PERSON] зазначив що повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566 у якості виконання зобов`язань за договором позики. Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566 площею 2 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29883148203, належить на праві власності [PERSON] . Дата державної реєстрації 21.03.2013 року. 17.09.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики №1709. За умовами п.\~1 Договору позики №1709 позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 5000 доларів США (еквівалент в національній валюті «гривня» - 110000 грн. на дату укладення договору), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у строк, встановлений цим договором. Пунктом 3 цього договору визначено строк повернення позики до 17.09.2022 року. Згідно п.\~8 цього договору сторони домовились, що в якості застави за даним договором виступатиме земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, що належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 1727978 від 28.03.2013 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29883148203). На виконання п.\~8 цього договору сторони домовилися укласти договір у порядку та у спосіб передбачений чинним законодавством для подібних договорів (п.9). У разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного у п.\~3 цього договору строку, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. Крім того, 17.09.2015 року між [PERSON] (заставодавець) та [PERSON] (заставодержатель) укладено договір застави №170915. За умовами п.1.1 цього договору заставодержатель має право у випадку невиконання заставодавцем своїх зобов`язань за договором, визначеним у п.\~2.1 цього договору (основний договір), отримати задоволення з вартості заставленого за цим договором майна переважно перед іншими кредиторами заставодавця. Підстава появи зобов`язання, забезпеченого заставою за цим договором є договір позики №1709 від 17.09.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Предметом застави є виступатиме земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, що належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 1727978 від 28.03.2013 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29883148203) (п.4.1). Відповідно до п.\~6.2 сторони зобов`язуються провести нотаріальне посвідчення цього договору негайно, але не пізніше 01.10.2015 року. Згідно розписки від 17.09.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] відповідно до умов договору позики №1709 від 17.09.2015 року грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов`язується повернути до 17.09.2022 року та передає в заставу земельну ділянку з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566, що належить їй на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 1727978 від 28.03.2013 року(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29883148203). Зобов`язується укласти відповідний договір застави. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 02.10.2015 року. З матеріалів спадкової справи №32/2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що єдиним спадкоємцем за законом, який у встановленому ЦК України порядку, звернувшись з відповідною заявою, прийняв спадщину після її смерті, є син [PERSON] . [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4821785000:04:000:0343 (№735 від 18.11.2017 року) та 1/2 частки у праві власності квартири [ADDRESS] (№299 від 10.10.2020 року). На спірну ділянку з кадастровим номером 4820355700:04:000:0566 свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] не отримував. Відповідно до п.\~1 ч.\~2 ст.\~11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.\~2 ч.\~1 ст.\~1046 ЦК України). Відповідно до ст.\~1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору та його умов може бути представлена розписок позичальника або інший документ, який посвідчу є передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка підписана відповідачем є підтвердженням укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.\~1 ст.\~1049 ЦК України). Верховний суд України у постанові від 13.12.2017 року у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року. Положеннями ст.\~202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Статтею 204\~ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2\~ст.215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.\~3 ст.\~215 ЦК України). Враховуючи наведені норми закону, оскільки сторони договору [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) не домовлялись про нотаріальне посвідчення договору позики, на його виконання були передані грошові кошти про що складена відповідна розписка, ці обставини сторонами справи не оспорюються, за відсутності спору між сторонами щодо недійсності правочину, відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання договору позики від 17.09.2015 року №1709, укладеного між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Що стосується позовних вимог про визнання дійсним договору застави від 17.09.2015 року №170915 та про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в рахунок виконання зобов`язань за договором позики, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи в цій частині позовні вимоги представник позивача посилався як на положення ст.\~589, 590 ЦК України щодо звернення стягнення на предмет застави, так і на положення ст.\~1282 ЦК України. Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтями 1268, 1269, 1270\~ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ч.\~2 ст.\~1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ст.\~1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Правовідносини, що виникли між позикодавцем та позичальником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцем боржника й мають вирішуватись у порядку положень ст.\~1282 ЦК України. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина 1статті 572 ЦК України). Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд звертає увагу на те, що на відмінно від договору позики, договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно. Відповідно до статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Також, положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Статтею 576 ЦК України передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.\~1 ст.\~590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч.\~1 ст.\~585 ЦК України). За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно положень статті 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» із змінами та доповненнями, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (п.\~1 ст.\~590 ЦКУ). Крім того, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Закону України «Про іпотеку». Так, у ст. 1 Закону України «Про іпотеку» наведені, зокрема, поняття, а саме: іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава (іпотека) об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості регулюється за правилами, визначеними цим Законом, з дотриманням вимог, встановлених Законом України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому». Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів регулюється за правилами, визначеними цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.\~3 ст.\~640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.\~392 цього кодексу Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.\~392 ЦК України). Хоча внаслідок невиконання відповідачем, як спадкоємцем боржника, зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивача і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний ним неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення. У частині 7 статті 20 Закону України «Про заставу» № 2654-ХІІ передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. З метою звернення стягнення на предмет застави обтяжувач (заставодержатель, стягувач) повинен неухильно дотримуватись порядку дій, передбаченого спеціальним для цього виду правовідносин Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV. Матеріали справи не містять відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень на спірне майно. Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено. Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590ск18), а саме: «Оскільки боргова розписка у частині забезпечення виконання зобов`язань укладена в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, як того вимагають вказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір у частині забезпечення виконання зобов`язань позикодавця щодо передачі права власності на нежитлову будівлю та квартиру у випадку невиконання зобов`язань за договором позики, є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Боргова розписка, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку». При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду. Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді. Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання. Подібні або близькі за змістом правовідносин правові позиції викладені у чисельних Постановах ВП ВС, зокрема, у справах №645/6151/15-ц від 13.07.2022 р.; 760/14438/15-ц від 21.03.2018 р.; 369/238/15-ц від 29.05.2018 р.; 520/6819/14-ц від 07.11.2019 р.; 520/7281/15-ц від 13.03.2019 р. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України у редакції, яка діє на момент розгляду справи, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. На час відкриття спадщини діяла редакція ст.\~1282 ЦК України, яка передбачала, що у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України. У статті 392\~ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц. Разом з тим, положення статті 1282 ЦК України як у діючій редакції, так і в редакції станом на момент відкриття спадщини передбачають можливість звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, а не визнання права власності кредитора на це майно. Подібною є правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка наголосила на тому, що ст.\~1282 ЦК України не конкретизує способів звернення стягнення на майно та не передбачає можливості звернути стягнення на майно, отримане спадкоємцями, шляхом визнання на нього права власності за кредитором, а лише встановлює обов`язок суду в разі подання відповідного позову та доведення його підстав звернути стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (постанова від 13.07.2022 року у справі № 645/6151/15-ц, провадження № 14-99цс21). Виходячи з викладеного, судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Також, у даному випадку, суд не приймає визнання відповідачем позовних вимог, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону з викладених вище підстав. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст.\~141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed