Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

12.04.2024 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. про виправлення помилки в реєстрації нерухомості. 15.04.2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху. 20.05.2024 року ухвалою суду позовну заяву визнано неподаною і повернуто позивачу. 29.01.2025 року Постановою Запорізького апеляційного суду ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2024 року - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 06.02.2025 року до суду з Запорізького апеляційного суду надійшла вказана справа. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона позивається до міського Запорізького нотаріуса Вовк І.І., ціна позову складає 813111,02 грн., яка складається з: 1) 580610,52 грн. вартість невірно оформленої квартири по [ADDRESS] ; 2) комунальні платежі за цей час - 218404 грн.; 3) 14000 грн. вартість невірно оформленої послуги за реєстрацію квартири по [ADDRESS] . З приводу судових витрат повідомила, що вона сплатила всі необхідні витрати з цього приводу начасі і не має можливості сплачувати додатково за непрофесійні дії шахраїв, бо і так потерпає з цього приводу, втративши другий об`єкт нерухомості. Вимога позивача щоб була виправлена помилка в реєстрації нерухомості, були внесені відомості до Держреєстру з придбання права власності позивача на об`єкт (предмет) позову за адресою: [ADDRESS] , та витрати у зв`язку з цим. 07.02.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 25.03.2025 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Гладкий В.К. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що за змістом позовної заяви вимоги Позивача складаються з виправлення помилки в реєстрації нерухомості, які були внесені до Державного реєстру з придбання права власності Позивача на об`єкт (предмет) позову за адресою: [ADDRESS] . Вказані доводи та вимоги не відповідають нормам законодавства та не надають можливості Відповідачу визначити предмет спору та вимоги, які заявлені Позивачем. Якщо припустити, що Позивач намагається повернути суму у розмірі 813111,02 грн., то у змісті позовної заяви Позивач повинен надати підстави повернення вказаної суми та надати докази, які підтверджують його вимоги. Заявлені вимоги про виправлення помилки в реєстрації нерухомості, які були внесені до Державного реєстру з придбання права власності Позивача на об`єкт (предмет) позову за адресою: [ADDRESS] також не підтверджені будь-якими доводами, які можуть вказати на будь-яку помилку та в чому ця помилка виявляється. По суті взаємовідносин між сторонами, Відповідач пояснює наступне. 20.10.2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно п.3 Договору передбачено, що продаж квартири сторони за договором здійснюють за 397578 грн., які Покупець перерахувала на рахунки Продавців, відкриті у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» в день нотаріального посвідчення Договору. Вказане спростовує вимоги Позивача, що вартість квартири складає 580610,52 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7144, за що стягнуто плату згідно ст.31 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, одержані Відповідачем 14000 грн. за послуги відповідають нормам чинного законодавства. 20.10.2017 року Договір купівлі-продажу квартири зареєстрований, тому [PERSON] стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] . 05.11.2021 року [PERSON] уклала з [PERSON] . Договір купівлі-продажу квартири. Згідно п.1.1 Договору Продавець передав у власність Покупця квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а Покупець прийняв у власність цю квартиру та сплатив за неї грошову суму, визначену умовами цього Договору. Відповідно п.2.1 Договору передбачено, що за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 602370 грн., яку Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору і підтвердив, що будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру Продавець до Покупця не має. Таким чином, на час звернення Позивача до суду, Позивач не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що не надає йому право звертатися з безпідставними вимогами. Також недоведеними є вимоги Позивача про стягнення комунальних платежів у розмірі 218404 грн. Вказані вимоги взагалі не зрозумілі, так як Відповідач не є суб`єктом стягнення або компенсації за спожиті комунальні послуги, що є підставою для відмови у задоволенні вимог, які викладені у позовній заяві. Отже, згідно змісту позовної заяви Позивач не довів: які обставини мали місце між Позивачем та Відповідачем; Позивач не посилається на норми чинного законодавства, на підставі яких він вважає, що його права порушені. На підставі викладеного Відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню. 09.04.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 22.04.2025 року. 22.04.2025 року в судове засідання позивач не з`явилася, 14.04.2025 року подала клопотання про розгляд справи без її участі, відповідь на відзив не подала. 22.04.2025 року в судове засідання відповідач та її представник: адвокат Гладкий В.К. не з`явилися, 11.04.2025 року представник подав заяву про розгляд справи без їх участі, прохали відмовити у задоволенні позову. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народилася позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована з 11.01.2022 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 09.01.2007 року та копією довідки про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 11.01.2022 року. 06.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір наміру купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . 20.10.2017 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7144, за що стягнуто плату згідно ст.31 Закону України «Про нотаріат». Згідно п.1 Договору Продавці передають у власність Покупця, а Покупець приймає належну Продавцям квартиру [ADDRESS] . Згідно п.3 Договору продаж зазначеної квартири сторони за договором здійснюють за 397578 грн., які Покупець перерахувала на рахунки Продавців, відкриті у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» в день нотаріального посвідчення Договору. Згідно п.4 Договору відповідно ч.4 ст.334 ЦК України право власності на придбану квартиру виникає у Покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно закону. 20.10.2017 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 23012285, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1388817723101, форма власності приватна, розмір частки 1/1, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №101535621 від 25.10.2017 року. 05.11.2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якиб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5351. Згідно п.1 Договору Продавець передає у власність Покупця квартиру [ADDRESS] , а Покупець приймає у власність цю квартиру та сплачує за неї грошову суму, визначену умовами даного договору. Згідно п.2.1 Договору за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 602370 грн. Зазначену суму Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору і цим заявляє, що будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану квартиру до Покупця не має. Згідно п.5.1 Договору право власності на придбану квартиру виникає у Покупця у відповідності до ст.182, п.4 ст.334 ЦК України, тобто з моменту проведення державної реєстрації цього права відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після підписання цього договору. 05.11.2021 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 44869040, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1388817723101, форма власності приватна, розмір частки 1/1, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283168589 від 05.11.2021 року. Також, відповідно копії довідки Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., виданої на ім`я [PERSON] , за виконання нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621 стягнуто плату у розмірі 9123,60 грн., а згідно копії квитанції від 06.12.2021 року [PERSON] сплатила збір з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621 в сумі 4876,40 грн. Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У п.3.4 вказаного Рішення зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Згідно п.4.1 вказаного Рішення одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 року в справі № 916/3156/17. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Крім того, у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 року у справі № 638/3792/20 зазначено: «Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 року у справі № 509/5080/18 зазначено: «Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові». Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у Постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 року у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 року у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 року у справі № 902/377/19. Судом встановлено, що до суду звернулася позивач з вимогою про виправлення помилки в реєстрації нерухомості, внесення відомостей до Держреєстру з придбання права власності на об`єкт (предмет) позову за адресою: [ADDRESS] , та витрати у зв`язку з цим в сумі 813111,02 грн., яка складається з: 1) 580610,52 грн. вартість невірно оформленої квартири по [ADDRESS] ; 2) комунальні платежі за цей час - 218404 грн.; 3) 14000 грн. вартість невірно оформленої послуги за реєстрацію квартири по [ADDRESS] . Судом встановлено, що з 20.10.2017 року [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2017 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 7144. В подальшому 05.11.2021 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2021 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якиб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5351. Таким чином, судом встановлено, що на час звернення позивача до суду з позовом остання не є власником квартири [ADDRESS] , оскільки власником даної квартири з 05.11.2021 року є [PERSON] , а тому вимоги позивача про внесення відомостей до Держреєстру з придбання права власності на об`єкт (предмет) позову за адресою: [ADDRESS] не ґрунтуються на встановлених обставинах. Крім того, вимога позивача про виправлення помилки в реєстрації нерухомості взагалі не обґрунтована, не зрозуміло в чому ця помилка виявляється, доказів на підтвердження наявності будь-яких помилок в реєстрації нерухомості позивачем не надано. Також заслуговує на увагу посилання відповідача на те, що є недоведеними вимоги позивача про стягнення комунальних платежів у розмірі 218404 грн., оскільки відповідач не є суб`єктом стягнення або компенсації за спожиті комунальні послуги. Щодо посилання позивача на вартість невірно оформленої послуги за реєстрацію квартири по [ADDRESS] в сумі 14000 грн. суд зазначає, що вказана сума складається з: 1) 9123,60 грн. - за виконання нотаріальної дії, а саме посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621; 2) 4876,40 грн. - збір з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621. Однак, позивачем не надано суду договору купівлі-продажу квартири від 06.12.2021 року №9621, тому суд позбавлений можливості встановити як предмет даного договору та обставини його укладення, так і стягнення відповідних платежів на суму 14000 грн. При цьому, перехід права власності на квартиру [ADDRESS] здійснено згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2017 року №7144 та згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2021 року № 5351. Тому суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення, невизнання або оспорення відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та наданих доказів, дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, то судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed