Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № L5800105 від 19.07.2018 у сумі 29 936,49 грн. Позовні вимоги обґрунтовують тим, 19.07.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» укладено в електронній формі договір кредитної лінії № L5800105 з [PERSON] . Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти. В свою чергу, позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становив 19 650,00 грн., яка складалася з тіла кредиту в розмірі - 8 500,00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 3 103,00 грн, штраф/пеня - 4 207,00 грн, відсоткова ставка в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту - 3 840,00 грн. 06.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії №L5800105 за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно Відповідача. 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». Станом на дату укладення договору №06112018-DG від 06.11.2018 відступлення права вимоги, сума заборгованості Відповідача перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором становила 19 650,00 грн. Всупереч умов кредитного договору та вимог закону Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС», яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача. Крім того, Позивач зазначає, що у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, з Відповідача, як особливу міру відповідальності боржника, слід стягнути 3% річних у сумі 1770,75 грн. та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у сумі 8 515,74 грн. Також Позивач просить поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № L5800105 від 19.07.2018, посилаючись на те, що у відповідності до пункту 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України строки звернення до суду з позовом продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, має бути продовженим. Окрім того, Позивач посилається на те, що введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом. Враховуючи викладене, Позивач просить суд: - поновити строк позовної давності для подання позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № L5800105 від 19.07.2018. - стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №. L5800105 від 19.07.2018 у загальному розмірі 29 936,49 грн., яка складається з: суми заборгованості - 19650,00 грн., суми інфляційних втрат - 8 515,74 грн., суми 3% річних - 1 770,75 грн., - стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Рух справи: 27.08.2024 зазначений позов надійшов до суду. 10.09.2024 ухвалою суду у справі відкрито провадження, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Справу призначено до розгляду на 30.10.2024. 30.10.2024 до суду надійшли клопотання відповідача, Луценка С.І. про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи, а також зустрічна позовна заява до ТОВ «ВІН ФІНАНС» про визнання кредитного договору № L5800105 від 19.07.2018 недійсним. Ухвалою суду від 30.10.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 366/2572/24, провадження № 2/366/749/24), зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» про визнання договору недійсним (справа № 366/2572/24, провадження 2/366/889/24). Об`єднаним справам присвоєно єдиний унікальний номер за первісним позовом № 366/2572/24, провадження № 2/366/749/24. Здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 02.12.2024. Відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] щодо розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін. 27.11.2024 до суду надійшла заява відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним, [PERSON] , про застосування строків позовної давності до позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» у справі « 366/2572/24 щодо стягнення з нього, [PERSON] заборгованості за кредитним договором № L5800105 від 19.07.2018, посилаючись на те, що Позивачем пропущено строки звернення до суду зі вказаним позовом 02.12.2024 до суду, через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним, ТОВ «ВІН ФІНАНС» 29.01.2025 до суду надійшли пояснення щодо обставин справи від відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним, [PERSON] 03.02.2025 ухвалою Іванківського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позиції сторін. Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Фінансова компанія «ВІН ФНАНС», позовні вимоги за первісним позовом підтримує, просить задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «ВІН ФІНАНС» у повному обсязі (а.с. 179). У матеріалах справи містить відзив представника ТОВ «ВІН ФІНАНС» на зустрічну позовну заяву (а.с. 139-145), з якого вбачається, що представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, підтримує викладене у первісному позові та просить його задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Зазначає, що 19.07.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L5800105 з [PERSON] . Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок Відповідача безготівковим шляхом кошти. У свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. 06.11.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Дінеро» укладено договір про відступлення прав вимог, відповідно до якого відступлено право вимоги у тому числі і за кредитним договором № L5800105 від 19.07.2018. У позові оспорюється кредитний договір, тобто угода між двома сторонами. Сторонами даного договору є фінансова установа і позичальник. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є третьою особою по відношенню до даної угоди, у якої є опосередковане відношення до оспорюваного правочину. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин (не є стороною кредитного договору). Отже, на момент укладення кредитного договору ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» не була стороною правочину, а відтак наслідки визнання договору недійсним не повинні зачіпати її інтереси. Зазначено, що на офіційному сайті ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» в мережі інтернет розміщено «Правила надання грошових коштів у кредит товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», які є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними. За умовами договору фінансова установа надала короткостроковий кредит (кредитна лінія) на платіжну картку. Договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Наміри укладання кредитного договору підтверджено фотофіксацією відповідача з власним паспортом у розгорнутому вигляді, що може підтверджувати, що особиста інформація зазначена у документальних доказах, доданих до позовної заяви (довідках) надана самим відповідачем з власної волі. Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Тобто правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом. Визнання правочину недійсним є наслідком вчинення його з порушенням закону. Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься відзив [PERSON] на позовну заяву ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с. 79-82), в якому він просить відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що кредитним договір, вказаний у позові, ним не укладався. Позивачем не було доведено, отримання ним примірнику договору з додатками та підписання ним вказаного кредитного договору у відповідності до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», копії кредитних договорів без підписів не можуть бути доказом наявності боргу, розрахунки заборгованості зроблені представником Позивача також не є доказом наявності боргу, відсутні будь-які підтвердження надсилання йому паролів чи ключів (ідентифікаторів). Представник відповідача за первісним позовом, адвокат Кульбач С.О., у задоволенні позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» просив відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] . Встановлені судом обставини та застосовані норми права. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 19.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та [PERSON] було укладено кредитний договір № L5800105, шляхом підписання Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG4012339, за умовами яких [PERSON] отримав кредит у сумі 7 000,00 грн, з потенційним лімітом кредитної лінії 20 000,00 грн, реальна річна відсоткова ставка 474,50%; відсоткова ставка в день для початково зазначеної тривалості кредиту - 1,30%; відсоткова ставка в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту - 1,5%, пеня, якщо є - 1,50%; дата повного погашення - 18.08.2018 (а.с.33). Окрім того, 03.08.2018 між ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № AМ8310480 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG4012339, за умовами якої [PERSON] отримав кредит у сумі: 1 500, 00 грн., з потенційним лімітом кредитної лінії 20000,00 грн., реальна річна відсоткова ставка 604,44%; відсоткова ставка в день для початково зазначеної тривалості кредиту - 1,66%; відсоткова ставка в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту - 1,5%, пеня, якщо є - 1,50%; дата повного погашення - 18.08.2018 /а.с.26/. До вказаного договору додано загальні умови договору кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту, Інформація, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит (Стандартизована форма) (а.с.27-30 та 31-32). ТОВ «ФК «ДІНЕРО» було ідентифіковано особу за її фінансовим номером та наданими [PERSON] персональними даними, а саме: РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , тел. [NUMBER] , про що свідчить Довідка про ідентифікацію, з якої вбачається, що 19.07.2018 о 18:17:43 та 03.08.2018 о 14:52:42 [PERSON] було подано та підписано електронним підписом Otp пароль - 450131 та 66619 заявки на кредит у загальному розмірі 8 500 грн. (7 000, 00 та 1 500, 00 грн.), дата банківського переказу коштів - 19.07.2018 о 18:20:00 та 03.08.2018 о 15:04:05 (а.с.34). Згідно з розрахунком заборгованості за Договором №AG4012339 за період з 19.07.2018 по 10.12.2018 заборгованість Відповідача становила - 19 650,00 грн. з яких: тіло кредиту - 8 500, 00 грн; проценти для початково зазначеної тривалості - 3 103,00 грн; штрафи/пеня - 4 207,00 грн; відсоткова ставка в день для періоду, що перевищує початково зазначену тривалість кредиту - 3 840,00 грн (а.с.38). До позову також додано розрахунок штрафів та інфляційних втрат, відповідно до якого загальний розмір заборгованості у період прострочення грошового зобов`язання становить 1097 днів та складається з наступного: 19 650,00 грн (сума боргу) + 8 515,74 грн (інфляційне збільшення) + 1 770,75 грн (штрафні санкції) = 29 936,49 грн (а.с.39-40). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що передбачено ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору(ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно зі ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно з п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до абз.1 ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис (п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). У силу ч.5 ст.18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та не розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд звертає увагу на те, що кредитний договір № L5800105 від 19.07.2018 (Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG4012339, Додаткова угода № AМ8310480, до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG4012339), які долучені позивачем до позову, не містять підпису [PERSON] . Разом з тим, суд констатує, що позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Позивачем не надано жодного доказу направлення будь-якого ідентифікатора Відповідачеві (наприклад довідки від мобільного оператора), не надано доказів використання Відповідачем будь-якого ідентифікатора. У постанові Верховного Суду у справі№ 545/1750/21 від 29.05.2024, зроблений такий висновок:" Матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме [PERSON] цього одноразового ідентифікатора, а також у справі відсутні докази реєстрації саме позивача у інформаційно- телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитними договорами, тому наявні достатні праві підстави для судового захисту прав та інтересів останнього». Тому, наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору. Відповідно до ч. 2, 4, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Статтею 100 ЦПК України також встановлюється, що: Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в якості доказів надані копії документів, які не завірені належним чином. Тому суд не приймає докази позивача, що ґрунтуються на не завірених належним чином роздруківках електронних документів, а також не посвідчених у встановленому порядку копіях письмових документів і вважає їх неналежними. Наведені обставини в своїй сукупності не можуть свідчити про волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору, оскільки матеріалами справи не підтверджується, що відповідач засвідчив як вищевказаний кредитний договір, так і додану до нього додаткову угоду шляхом накладення електронного підпису або електронного цифрового підпису, чи електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чи аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису). Також, у матеріалах справи відсутній докази того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу ( [PERSON] ), як це передбачено ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування». Відсутність вказаних доказів позбавляє суд можливості встановити факт ознайомлення Відповідача із вказаними умовами надання кредитних послуг та їх підписання, що є обов`язковим у разі пред`явлення позивачем вимог щодо стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання. Суд також зазначає, що позивачем у своїй позовній заяві не визначено, в який спосіб відповідачу надані грошові кошти: у позовній заяві вказується, що «первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти…». Таким чином, не доведений сам факт надання відповідачу грошових коштів. Жодних підтверджень факту надання грошових коштів позичальнику або відкриття кредитної лінії позивачем не надано. Крім того, Позивачем не надано належних та допустимих (взагалі жодних) доказів видачі позичальнику кредиту у заявленій сумі, а саме: не було надано меморіальний ордер чи інший первинний бухгалтерський документ, що підтверджує перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, рішення Банку про встановлення відповідачу кредитного ліміту (ким і коли воно прийняте, ким затверджене), заяву на видачу готівки з позичкового рахунку позичальника чи будь-яких інших документів про отримання позичальницею коштів. Згідно з ч. 22.1. ст. 22 Закону «Про порядок оформлення документів при проведенні переказу» ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Жодного з цих документів позивачем не надано. Також не надано витягу з особистого рахунку позичальника про рух коштів. Суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості за кредитом як доказ отримання відповідачем грошових коштів, оскільки він є одностороннім документом і з нього не вбачається, яку суму, коли, і на яку на банківську картку відповідача зараховано ліміт кредитної лінії. Надані позивачем Загальні умови договору кредитної лінії Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дінеро" також не можуть розглядатися як доказ надання грошових коштів відповідачу. Щодо суми позовних вимог, то слід зазначити, що відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введено з 24 лютого 2022 року Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, який неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час. Таким чином, нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є неправомірним. Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст.1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 06.11.2018 між ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та ТОВ «ФК «ДОВІРА та ГАРАНТІЯ» було укладено договір відступлення прав вимоги № 06112018-DG, відповідно до умов якого, кредитор відступає новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права грошової вимоги до боржників за кредитним договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (Портфель заборгованості) (а.с.15-25). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «ФК «Дінеро» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, у матеріалах справи наявний договір про відступлення прав вимоги № 06112018-DG, укладений 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Дінеро». Разом з тим, позивачем не надано на підтвердження відступлення права вимоги акти прийому-передачі, реєстри боржників, а також документацію для підтвердження дійсності прав вимог, що відступаються. Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення прав вимоги №06112018-DG, який є оплатним, стороною позивача також не надано. Позивачем не надано ні акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу, ні самого реєстру боржників до договору факторингу, які є невід`ємною частиною вказаного вище договору. Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договором відступлення права вимоги №06112018-DG від 06.11.2018. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем у позові вказано, що відповідно до протоколу загальних зборів № 1706, 25.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано у ТОВ «Він Фінанс», проте жодних доказів цього до суду не надано. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до боржника [PERSON] за договором кредитної лінії № L5800105 від 19.07.2018 від первісного кредитора ТОВ «ФК «Дінеро» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому, як вбачається з позову, змінило назву на ТОВ «ВІН ФІНАНС», відповідно ТОВ «ВІН ФІНАНС» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суд зауважує, що надані позивачем докази укладення між сторонами кредитного договору не містять підпису відповідача, у тому числі й одноразового ідентифікатора, а лише містять напис: «електронний підпис» в графі «позичальник» без ідентифікуючих даних, що в свою чергу позбавляє можливості суд встановити факт ознайомлення [PERSON] саме з тими документами, які були надані позивачем до суду. У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою уст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як було зазначено вище, між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» 19.07.2018 було укладено договір кредитної лінії №AG4012339, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди № АМ83110480 від 03.08.218, відповідач повинен був отримати у первісного кредитора кредит у безготівковій формі у загальному розмірі 8500,00 грн. З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Разом із тим, судом встановлено, що позивачем ТОВ «Він Фінанс» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договором кредитної лінії, а відповідач ці кошти отримав (немає інформації щодо наявності банківської картки, на яку міг бути виконаний переказ чи інформації щодо зарахування цих коштів на належний їй банківський рахунок) на виконання умов договору кредитної лінії № L5800105 від 19.07.2019, що позбавляє суд можливості оцінити докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а розрахунок, складений позивачем за відсутності визнання їх відповідачем не є підтвердженням такого. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором, виписка з рахунку та довідка про ідентифікацію не є належними доказами надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки вони є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказані висновки суду ґрунтуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. З огляду на наведене, у задоволенні первісного позову слід відмовити. Стосовно строку позовної давності за заявленими вимогами слід зазначити таке. Згідно з вимогами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої розпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами), від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року Згідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, - 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, - У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Тобто, має місце зупинення перебігу строку позовної давності. В той же час, за змістом частини першої статті 261ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги судом визнано необґрунтованими, суд не застосовує до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «ВІН ФІНАНС» про визнання договору недійсним. [PERSON] подав до суду зустрічний позов до ТОВ «ВІН ФІНАНС», в якому просить суд визнати договору № L5800105 від 19.07.2018 недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що він не мав наміру отримати кредит, позику чи будь що інше. Не виявляв бажання для підписання заяви, а тим більше укладання кредитного договору ніколи не звертався, не подавав в жодне відділення даної заяви, не давав на це доручення іншим особам. Зазначає, що згідно публічного договору приєднання (про що вказує відповідач ТОВ «ВІН ФІНАНС») умови мають бути однакові для всіх. Посилається на пункт 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, в яких зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Такі договори мають неналежну форму (ВП ВСУ в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17). Зауважує, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому можливість їх одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором підтверджує недотримання припису частини першої статті 61 Конституції України про заборону повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У матеріалах справи міститься відзив Представника відповідача за зустрічним позовом, у якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Обґрунтовуючи свій відзив тим, що на офіційному сайті ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» в мережі інтернет розміщено «Правила надання грошових коштів у кредит товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», які є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними. За умовами договору фінансова установа надала короткостроковий кредит (кредитна лінія) на платіжну картку. Зазначає, що дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на: 1) договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця (пп.1); кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору (пп.7) Кредитний договір L5800105 від 19.07.2018 укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Посилаючись на Закон України «Про електронну комерцію», Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЦПК України, зазначає, що договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Наміри укладання кредитного договору підтверджено фотофіксацією відповідача з власним паспортом у розгорнутому вигляді (додається ), що може підтверджувати, що особиста інформація зазначена у документальних доказах, доданих до позовної заяви (довідках) надана самим відповідачем з власної волі. Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків. Тобто правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом. Визнання правочину недійсним є наслідком вчинення його з порушенням закону. [PERSON] звернувся до суду із пояснення щодо обставин справи, в яких зазначив, що: - до позовної заяви ТОВ «Він Фінанс» не додав копії кредитного договору за яким просить стягнути ніби наявний борг L5800105 від 19.07.2018 (додано копію іншого договору AG40123390). Таким чином відсутній предмет та підстави позову; - розрахунок заборгованості вказаний у позовній заяві ТОВ «Він Фінанс» не відповідає доданим доказам; - інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, у відповідності до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на даний час нараховані бути не можуть, - не надано жодних доказів, що ТОВ «Дінеро» має відповідну ліцензію (дозвіл, розпорядження) на здійснення господарської діяльності з видачі кредитів. Взагалі не надано доказів, що ТОВ «Дінеро» зареєстровано як юридичну особу. Тому мова може йти тільки про безпроцентну позику у розмірі 7000,00 грн. - позивачем не надано належних та достатніх доказів які б підтверджували наявність заборгованості перед Позивачем за кредитним договором L5800105 від 19.07.2018 (до позовної заяви додано копію іншого договору). Зокрема оригіналів або копій первинних документів оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які є належними та достатніми доказами проведення господарської операції. - копія довідки про ідентифікацію, додана ТОВ «Він Фінанс» до первинного позову, не заслуговує на увагу, оскільки у довідці також вказано договір L5800105 від 19.07.2018, а до позовної заяви додано копію іншого договору АС4012339. Дана довідка надана ТОВ «Дінеро», особою зацікавленою. Належним та достатнім доказом у даному випадку була б довідка надана оператором зв`язку зареєстрованим в Україні, тільки вона могла б підтвердити направлення йому отп- пароля. - копії Розрахунку заборгованості наданого позивачем за первинним позовом не заслуговують на увагу. Розрахунок зроблено та підписано (надано) представником за довіреністю ТОВ «Дінеро» - Кирик A.B. Копія довіреності, яка б підтвердити повноваження Кирик A.B., в матеріалах справи відсутня. Розрахунок заборгованості не підписано ніким. Тобто відсутні підстави вважати, що його зроблено повноважною особою. - ТОВ «Він Фінанс» не підтвердив право переходу вимоги від ТОВ «Дінеро». Вважає, що відсутні підстави вважати договір відступлення права вимоги №06112018-DG від 06 листопада 2018 року укладеним. - у матеріалах справи відсутні докази направлення йому кредитного договору в електронному вигляді та доказів вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. - копії кредитних договорів доданих до матеріалів справи не містять підписів сторін передбачених ЗУ «Про електронну комерцію», що підтверджує, що договори не укладались. Оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст.218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У даній справі, позивач за зустрічним позовом, [PERSON] , звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору №L5800105 від 19/07/2018, яку аргументував тим, що він цей договір не підписував, не укладав. У Постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків. Відповідно ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивач пред`явив вимогу про визнання договору недійсним з мотивів його неукладеності (непідписання договору та неотримання коштів за ним), а отже, обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, що також є самостійною підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обрання позивачем помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні первісного позову, судові витрати зі сплати первісним позивачем судового збору при зверненні до суду, покладаються на позивача, ТОВ «ВІН ФІНАНС», судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом, у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, покладаються на позивача, [PERSON] .

Outcome: dismissed