Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві вказала, що 19 вересня 2007 року відповідач [PERSON] , маючи намір подарувати їй земельну ділянку площею 1,62 га, кадастровий номер 6125582200010010373, що знаходиться на території Горішньовигнанської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, звернувся до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Лесейко Л. В., де цього ж дня була видана генеральна довіреність на право розпорядження, користування і володіння майном, належним відповідачу, на три роки і посвідчена приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Лесейко Л. В., зареєстрована в реєстрі № 2507. Згідно змісту довіреності [PERSON] на усному безоплатному договорі доручення уповноважив [PERSON] самостійно управляти, розпоряджатися та подарувати усе належне майно з правом підпису замість нього в договорі дарування, а саме: земельну ділянку площею 1,62 га, кадастровий номер 6125582200010010373, що знаходиться на території Горішньовигнанської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, належної йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 006306, виданого 27 лютого 2006 року на підставі розпорядження Чортківської районної держадміністрації від 22.12.2005 № 741. Також цією довіреністю відповідач надав їй повноваження на здійснення інших необхідних дій, пов`язаних з виконанням зазначеної довіреності. В свою чергу, [PERSON] прийняла в своє розпорядження вказану земельну ділянку, увесь цей час безперервно відкрито користується нею. Позивачка вказує, що перебуваючи 19.09.2007 року у нотаріуса, була впевнена, що довіреність є документом, на підставі якого відповідачем було подаровано їй усе належне йому майно. Проте на початку 2025 року з реєстру речових прав їй стало відомо, що земельна ділянка за нею не зареєстрована, у зв`язку з чим вона звернулась до приватного нотаріуса за роз`ясненнями, який пояснив, що по факту була укладена генеральна довіреність, на підставі якої позивачка могла розпорядитися майном на власний розсуд, в тому числі оформити договір дарування. [PERSON] посилається на те, що вказана довіреність є удаваним правочином, так як в результаті видачі відповідачем довіреності на її користь щодо розпорядження та відчуження нерухомого майна настали правові наслідки, які пов`язані з виконанням договору дарування. Вони при укладенні довіреності досягли істотних умов договору, а саме: щодо предмета договору і на виконання вказаного договору Дарувальник передав предмет договору Обдарованому, а Обдарований прийняв дане нерухоме майно і вільно розпоряджається ним, однак право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. За таких обставин позивачка просить визнати договір дарування на нерухоме майно дійсним та визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 1,62 га, кадастровий номер 6125582200010010373, що знаходиться на території Горішньовигнанської сільської ради Чортківського району Тернопільської області. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позов підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, про розгляд справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. За вищевказаних обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, з урахуванням достатніх матеріалів про взаємовідносини сторін. Водночас, судом на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 006306, виданого 27 лютого 2006 року, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,62 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Горішньовигнанської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6125582200010010373. 19 вересня 2007 року в м. Чорткові Тернопільської області [PERSON] , громадянин Російської Федерації, видав довіреність, що ґрунтується на усному безоплатному договорі доручення, якою уповноважив [PERSON] , або [PERSON] , кожен з яких діє самостійно, управляти і розпоряджатися всім своїм майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, а у зв`язку з цим укладати всі дозволені законом угоди, в тому числі купувати будь-яке нерухоме майно, продавати будь-яке належне йому майно, приймати подароване майно, обмінювати будови та інше майно, визначати в усіх випадках строки та інші умови на свій розсуд, подарувати [PERSON] будь-яке належне йому майно, подавати від його імені заяви, в тому числі про те, що вперше протягом звітного податкового року продає майно, що відчужуване майно є його особистою приватною власністю, підписуватись за нього, провадити розрахунки по укладених угодах, отримати Державний акт про право власності на землю, виданий на його ім`я, зареєструвати його у відповідних органах, укладати договір оренди належної йому земельної ділянки та отримувати плату у натуральній або грошовій формі, та інше. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до 19 серпня 2010 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Лесейко Л. В. та підписана [PERSON] у її присутності, особу його встановлено, дієздатність перевірено. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статями 15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Відповідно до ст.\~6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.\~202\~ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст.\~638\~ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Предметом спору є визнання довіреності [PERSON] від 19 вересня 2007 року удаваним правочином, який нібито, на думку позивачки, приховує за собою укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування. Вирішуючи вказані позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.\~235\~ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17 вказано, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №707/1541/16-ц та від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17. Оскільки згідно із ч. 1 ст.202, ч. 3 ст.203\~ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.\~235\~ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (такі висновки, викладені у пунктах 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі N522/14890/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18). При цьому, для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду. Аналогічні роз`яснення зазначено у\~Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За змістом п. 25\~Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені\~статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Як встановлено судом [PERSON] склав довіреність на належне йому майно, якою уповноважив позивачку [PERSON] або [PERSON] , кожен з яких діє самостійно, управляти і розпоряджатися всім його майном. Довіреність видана строком на три роки і була дійсна до 19 серпня 2010 року. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (ч.ч. 1, 2 ст. 245 ЦК України). В той же час, статтею 717 ЦК України\~передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2\~ст. 719 ЦК України). Таким чином, відповідач [PERSON] своєю довіреністю уповноважив позивачку здійснювати його представництво щодо нерухомого майна, зокрема земельної ділянки, яка розташована на території Горішньовигнанської сільської ради Чортківського району Тернопільської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6125582200010010373, в тому числі і щодо укладення від його імені договору дарування. Проте [PERSON] таким своїм правом щодо укладення договору дарування протягом строку дії довіреності не скористалася. Посилання позивачки на те, що вона безперервно відкрито користується і розпоряджається на власний розсуд земельною ділянкою, і тому вважала, що був укладений у нотаріуса договір дарування суд не приймає до уваги, вважає їх непереконливими та такими, що не узгоджуються разом з іншими доказами у їх сукупності. Суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено та не надано суду належних, переконливих, достовірних доказів про удаваність правочину, що відповідач під видачею довіреності на ім`я [PERSON] або [PERSON] , мав на меті укласти договір дарування між ним та [PERSON] , а тому вважає позовні вимоги необгрунтованими. Позицію відповідача щодо визнання позовної заяви, яка викладена у письмовій заяві російською мовою і додана позивачкою до позову, в даному випадку суд не може прийняти до уваги, оскільки, вона не відповідає положенням закону. Відповідно до частини першої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed