Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У березні 2025 року позивач [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. В обгрунтування позовної заяви вказала, що вона повністю опікується інтересами і потребами дитини, виховує, дбає про стан здоров`я, забезпечує вивчення іноземної мови, дозвілля, матеріальні та духовні потреби сина; одержує дохід від оренди нерухомості, якого вистачає для забезпечення проживання дитини разом із матір`ю, належного та якісного навчання. Зазначила про погрози відповідача щодо обмеження спілкування з дитиною, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.03.2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 18.04.2025 року [PERSON] , представник відповідача [PERSON] , звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі відповідача, позовні вимоги визнав у повному обсязі та проти задоволення позову не заперечував. 22.04.2025 року представник позивача та позивач звернулись до суду із заявою про розгляд справи без їх участі, підтримали вимоги позову, просили задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.197 ЦПК України, підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України, суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні у разі визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Витягом із свідоцтва про народження (СІЕС), виданого Службою записів актів цивільного стану Швейцарської Конфедерації 07.07.2009 ( а.с.) Згідно з довідкою №24/02-1 від 24 лютого 2025 року, [PERSON] та її дитина [PERSON] ( [INFO] ) з 01 жовтня 2020 року постійно проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження умов проживання від 25 лютого 2025 року, виготовленого начальником ССД Дмитрівської сільської ради Компаніченко А.А. та Головним спеціалістом ССД Білою Л.О. з метою підготовки висновку щодо визначення місця проживання дитини, проведено обстеження умов проживання Позивача за адресою [ADDRESS] . Умови проживання Позивача та її сина [PERSON] - задовільні. Будинок теплий, затишний, охайний, добре освітлений, має всі необхідні комунікації. Для виховання дитини створені всі необхідні умови, дитина забезпечена окремою обладнаною кімнатою для проживання, одягом та їжею в необхідній кількості та якості. Також наявле окреме місце для відпочинку. Між сином та матір`ю теплі, довірительні та люблячі стосунки. Про дитину мати турбується в повній мірі. Позивач офіційно працевлаштована, має достатній фінансовий рівень та доходи для забезпечення сина в повній мірі. В особистій бесіді із [PERSON] встановлено, що він має бажання і надалі проживати та виховуватись у сім`ї матері (копія Акту додається). В зв`язку з цим члени комісії вважають за доцільне визначити місце проживання дитини у сім`ї матері (Позивача). Згідно із ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.19 СК України, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. У матеріалах справи міститься висновок Дмитрівської сільської ради, Бучанського району Київської області від 01.04.2025 року згідно до якого виконавчим комітетом вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] , що відповідає найкращим інтересам дитини. Виходячи із норм статті 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», при оцінці вищенаведених висновків органу опіки та піклування судом враховується правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 06.05.2020р. у справі 487/2621/17-ц (провадження № 61-45576св18), за змістом якого висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Згідно з ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї та сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до п. 1 ст. 2 та ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Європейської конвенції з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Матеріалами справи підтверджується, що дитина проживаючи з батьком в повній мірі забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання , малолітнім займаються репетитори для підготовчого освітнього процесу до навчального закладу. Житло, в якому дитина проживає, має якісні характеристики, що свідчить про забезпечення батьком дитини житловими стандартами для життя та розвитку малолітніх дітей, про що органами опіки та піклування, службами у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини складені позитивні висновки про умови проживання дитини.(акт № 86 від 6.12.2023р.) Судом встановлено, що 19.02.2025 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою щодо надання згоди на постійне проживання з матір`ю, [PERSON] ( а.с). Суд, на підставі внутрішнього переконання, яке ґрунтується на оцінці всіх обставин в їх сукупності та яке позбавлене ознак формалізму при вирішенні в даній справі долі дитини, врахувавши інтереси [PERSON] , його права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому, суд бере до уваги вік дитини та, що позивач виховує дитину, відповідач не позбавлений можливості брати участь у вихованні сина. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму й визначає місце проживання малолітньої дитини до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги належить задовольнити. У відповідності до положень ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 03 березня 2025 року. За таких обставин, враховуючи положення ст. 142 ЦПК України з державного бюджету підлягає поверненню позивачу судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Outcome: approved