Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

15.07.2022 р. позивач, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк Південний, звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, в якій з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 120 687,99 грн. та 10 000,00 доларів США, а також судові витрати. Заочним\~рішенням Київського\~районного суду\~м. Одеси\~від 20\~грудня 2022 року\~позов ПАТ АБ «Південний» задоволений. 03 лютого 2023 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 21 березня 2023 року залишена без задоволення. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2024 р. апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Сидоренко Тетяни Володимирівни задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2022 року скасовано. Справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків направлено на новий розгляд до Корабельного районного суду м. Миколаєва. 26.03.2024 р. матеріали вказаної цивільної справи надійшли до Корабельного районного суду м. Миколаєва та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали вказаної цивільної справи передані в провадження судді. Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» з 13.03.2019 р. до 25.04.2022 та працювала завідуючою каси. З нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Позивач вказав, що 17 червня 2021 під час проведення грошового переказу системою Money Gram у розмірі З 226,74 грн., відповідачем було помилково проведено платіж на суму 3 226,74 дол. США, що на момент здійснення платежу було еквівалентно 91 829 грн, чим завдано Позивачу матеріальну шкоду. Відповідач визнала свою провину, надавши позивачу власноруч написану роз`яснювальну записку та згодом написавши заяву про відрахування з її заробітної плати коштів на погашення завданої позивачу шкоди. Відрахування проводилися щомісяця до моменту звільнення відповідача з займаної посади 22.04.2022. На момент звільнення з займаної посади відповідач відшкодувала 25 226,74 грн. з 45 914,73 грн., що належали до відшкодування. Крім того, позивач зазначив, що 23.03.2022 р. під час здійснення вибіркової позапланової невиїзної перевірки позивачем було виявлено недостачу у касі відділення Банку № 14-04, що у м. Миколаїв, у розмірі 100 000,00 грн. та 10 000,00 доларів США, що разом еквівалентно 392\~549,00 грн. Вказав, що відповідачем особисто було визнано свою вину за виниклу недостачу, про що [PERSON] власноруч було складено роз`яснювальну записку від 23.03.2022 та розписку від 23.03.2022. Позивач вважав, що таким чином відповідач визнала власну вину у виниклій недостачі та зобов`язалась повернути суму недостачі у повному розмірі до 25.03.2022 однак, станом на момент звернення до суду з цією позовною заявою кошти повернуті не були. Подавши заяву від 14.10.2022 р. позивач збільшив позовні вимоги, зазначивши, що оскільки шкода у вигляді недостачі у касі відділення Банку № 14-04, що у м. Миколаїв була завдана [PERSON] в тому числі і у іноземній валюті, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти саме у іноземній валюті доларах США, а тому остаточно просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 120\~687,99 гривень та 10\~000,00 доларів США, а також суді витрати по справі. Ухвалою суду від 02.04.2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважав, що в частині відшкодування матеріальної шкоди, що була завдана позивачу 17.06.2021 року під час проведення грошового переказу системою MoneyGram у розмірі 3 226,74 грн, минув строк позовної давності щодо вимог позивача. Також заперечила наявність подій щодо виявленої позивачем недостачі у розмірі 100\~000,00 грн. та 10\~000,00 дол. США. Вказала, що відповідач не була залучена до участі у позаплановій перевірці, а розписка та пояснювальна записка від 23.03.2022 були написані під впливом та погрозами працівників позивача. У відповіді на відзив представник позивача звертав увагу суду на те, що матеріальна шкода позивачу була завдана 23.06.2021 (перший епізод). Однак, позивач не звертався до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди з відповідача лише через добровільну згоду останнього поступово відшкодовувати завдану шкоду, про що відповідачем була написана власноручна заява про утримання коштів з її заробітної плати від 30.06.2021. Зазначене добровільне відшкодування припинилось разом із звільненням відповідача з займаної посади 22.04.2022, а отже позивач більше не мав способу отримати відшкодування завданої йому шкоди в інший спосіб, окрім як звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Щодо заперечення відповідачем виявленої недостачі, представник позивача вказав, що відповідач визнала свою провину та власноруч написала роз`яснювальну записку від 23.03.2022 та розписку від 23.03.2022. Доказів на підтвердження застосування до неї будь-яких примусових дій не надано. Також зазначив, що протягом всього часу розгляду даної справи ані відповідач, ані його представник не зверталися до позивача з заявами (клопотаннями) про надання будь-яких відомостей щодо інцидентів. Крім того, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву посилався на дію у країні з 12.03.2020 карантинних обмежень, спричинених поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, через що строки визначені ст. 233 КЗпП України продовжували свою дію на строк дії карантину, а також введений в Україні воєнний стан з 24.02.2022, який діє і до нині, а тому вважав, що строки позовної давності на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущені. В судове засідання призначене на 11.03.2025 відповідач та її представник не з`явилися. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Сидоренко Т.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги висновки постанови ВС, суд вважає за можливе скласти повний текст рішення датою пізніше, ніж було відбулося судове засідання у яке не з`явилися\~ всі учасники цієї справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, доходить наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому,\~в порядку\~цивільного судочинства,\~виходячи із\~його загальних\~засад про\~неприпустимість свавільного\~втручання у\~сферу особистого\~життя людини;\~судовий захист\~цивільного права\~та інтересу;\~справедливість,\~добросовісність та\~розумність,\~перш за\~все регулюються\~особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). З матеріалів справи убачається, що з 13.03.2019 року відповідач [PERSON] була прийнята на посаду завідувача каси у відділення № 14-04 регіонального відділення в м. Миколаєві у режимі роботи повного робочого дня з посадовим окладом згідно штатного розкладу та строком випробування три місяці, що підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом з наказу з особового складу № 192-к-рс від 12.03.2019 р. «Про прийняття на роботу та встановлення надбавки за інтенсивність праці». 13.03.2019 р. між ПАТ КБ «Південний» та відповідачем [PERSON] , яка обіймає посаду завідувача каси відділення, був підписаний Договір про повну матеріальну відповідальність, копія якого додана до матеріалів позовної заяви (Том 1, а.с 14). Судом встановлено, що 17.06.2021 під час проведення виплати грошового переказу за міжнародною системою «Money Gram» з США клієнту, відповідач не перевірила валюту переказу у заяві на переказ з заявою на видачу готівки та видала клієнту замість 3\~226,74 гривень, суму 3\~226,74 доларів США, яку остання отримала у гривні по курсу банку. Вказане\~підтверджується копією\~пояснювальної записки\~від 23.06.2021\~року,\~яка була\~складена власноруч\~відповідачем [PERSON] .\~ Зі змісту пояснювальної записки вбачається, що відповідач [PERSON] через власну неуважність, нехтуючи своїми трудовими обов`язками, допустила помилку під час проведення переказу у платіжній системі «Money Gram». Вказана помилка призвела до переведення значно більших коштів на рахунок клієнта, а саме: замість переказу на суму 3 226,74 грн. було переведено 3 226,74 доларів\~США, що на момент здійснення переказу було еквівалентно 91\~829,47 грн. Вказана сума матеріальної шкоди розподілена порівну між відповідачем та іншим співробітником, що були винні у нанесенні згадуваної шкоди, тобто [PERSON] мала відшкодувати позивачу матеріальну шкоду у сумі 45 914,73 грн. З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2021 року [PERSON] було складено та власноруч підписано заяву про утримання з її заробітної плати щомісячно в аванс (починаючи з липня 2021 року), суму в розмірі 1 800,00 грн. для погашення заборгованості. Відрахування за вказаною заявою проводились щомісяця до моменту звільнення відповідача з займаної посади 22.04.2022 року, і на момент звільнення з займаної посади відповідач відшкодувала 25 226,74 грн. з 45 914,73 грн., що належали до відшкодування. 25.04.2022 р. на підставі наказу АБ «Південний» № 336-к-рс від 22.04.2022 року, відповідача [PERSON] було звільнено із займаної посади завідувача каси відділення № 14-04 регіонального відділення в м. Миколаєві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Аналізуючи вказане, суд доходить висновку, що відшкодуванню підлягає матеріальна шкода у сумі 20\~687, 99 грн., що не була відшкодована в межах відрахувань з заробітної плати відповідача. Крім того, судом було встановлено, що 23 березня 2022 року Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» під час здійснення вибіркової позапланової невиїзної перевірки було виявлено недостачу\~у касі відділення банку №14-04, що у м. Миколаїв, у розмірі 100 000,00 гривень та 10 000,00 доларів США, що підтверджується копією акту про розбіжності № б/н від 23 березня 2022 року, та довідкою про результати перевірки з окремого питання організації касової роботи №13/2022-ВПКР від 05 квітня 2022 року. Зі змісту акту про розбіжності від 23.03.2022 року та довідки про результати перевірки №13/2022-ВПКР від 05.04.2022 року вбачається, що в результаті низки помилок, а також серії свідомих порушень правил нормативно-правових актів HБУ та внутрішніх документів банку, що були допущені [PERSON] , утворилась недостача у розмірі 100 000,00 грн. та 10 000,00 доларів США. У розписці та пояснювальній записці, які написані власноруч [PERSON] від 23.03.2022 р., остання зазначила, що недостача відбулася з її вини через необережність, взяла на себе зобов`язання повернути банку недостачу грошових коштів, а також зазначила, що розписка та пояснювальна написані нею власноруч та без примусу (том 1, а.с. 35, 36). До тепер кошти відповідачем не повернуті. Ухвалюючи рішення у даній справі суд бере до уваги ту обставину, що [PERSON] до моменту звернення позивача з позовом до суду не скористалася правом на оскарження результатів проведеної позивачем вибіркової позапланової невиїзної перевірки, за результатами якої була встановлена недостача грошових. Посилання відповідача на те, що розписка та пояснювальна записка від 23.03.2022 р. були написані нею під впливом та погрозами працівників позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, належних та допустимих доказів, які суд повинен врахувати, виходячи із положень ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, відповідачем протягом всього часу розгляду справи не було надано. Що стосується посилань представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з вимогами щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу під час проведення грошового переказу системою MoneyGram від 17.06.2021 р., суд зазначає таке. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу тп протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Частиною 3 статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року (ст. 234 КЗпП). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2 карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено та триває і до нині. Прикінцевими та\~перехідними положеннями\~ЦК України також передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п. 19). З матеріалів справи, зокрема пояснювальної записки від 23.06.2021 р. та заяви про здійснення відрахувань із заробітної плати від 30.06.2021 р., вбачається, що відповідач [PERSON] фактично визнала свою провину під час проведення грошового переказу системою MoneyGram від 17.06.2021, погодилася із сумою заподіяної шкоди та за власним бажанням склала заяву на ім`я головного бухгалтера АБ «Південний» про відрахування з її заробітної плати суми коштів для погашення заборгованості. Сума, яку просить стягнути позивач з відповідача в розмірі 20\~687,99 грн. є залишком неповернутої матеріальної шкоди від загальної суми 45\~914,73 грн., що стягувалися з заробітної плати відповідача на підставі заяви останньої та які залишилися неповернутими станом на дату звільнення відповідача на підставі наказу про звільнення № 336-к-рс від 22.04.2022 р. Тому, враховуючи викладені обставини, суд доходить переконання, що строки позовної давності для звернення до суду за цією вимогою позивачем порушені не були. Що стосується вимог про стягнення з відповідача шкоди у виді недостачі коштів у касі відділення банку в сумі 100\~000,00 гривень та 10\~000,00 доларів США, суд зазначає таке. Частинами 1 та\~3\~статті 13 ЦПК\~України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~цього\~Кодексу,\~в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2\~статті 12 ЦПК\~України). Відповідно до положень\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Зі змісту ч.ч. 1- 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.\~При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.\~За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.\~На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Статтею 131 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.\~Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Стаття 134 КЗпП України передбачає, випадки за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, п.1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли\~: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 1351\~КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та\~займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;\~виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи. Статтею 135 та статтею 136 КЗпП України передбачено, що\~межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.\~Покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.\~Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.\~У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.\~Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. В п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року\~«Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у\~повному\~розмірі шкоди. У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року по справі\~№6-16цс12, зазначено, що\~договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і\~не можуть\~бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. З пунктів 2.9., 2.10., 2.11. Посадової інструкції завідувача каси за реєстраційним кодом № 14-04 ПІ 007/002/1(4), з якою відповідач була ознайомлена під особистий підпис від 07.12.2021 р. вбачається, що відповідач, як завідувач каси зобов`язана контролювати залишки і переміщення готівки і цінностей в касі відділення; здійснювати відкриття та закриття грошового сховища/сейфа (сейфів вечірньої каси-за наявністю) відділення, здачу його під охорону відповідно до вимог внутрішньобанківських нормативних документів та/або розпорядчих документів Банку; забезпечувати належне зберігання грошових коштів, банківських металів, бланків суворої звітності та інших цінностей і документів відповідно до вимог внутрішньобанківських нормативних документів та/або розпорядчих документів Банку. Відповідно до п. 4.1. посадової інструкції форма особистої відповідальності завідувача каси визначається чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України та\~внутрішніми нормативними документами банку. Пунктом 4.2. посадової інструкції встановлено, що завідувач каси несе відповідальність за належне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цією інструкцією та за результати своєї діяльності. Згідно з положеннями договору про повну матеріальну відповідальність від 13.03.2019 року працівник бере\~на\~себе повну матеріальну відповідальність за схоронність ввірених йому адміністрацією матеріальних цінностей. Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що внаслідок винних дій відповідача під час виконання останньою своїх посадових обов`язків, позивачу як юридичній особі, була завдана матеріальна шкода у виді недостачі коштів в касі у розмірі 100\~000,00 грн. та 10 000,00 доларів США. Доказів протилежного суду не надано, належними та допустимими доказами відповідачем [PERSON] не спростовано. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, вивчених судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір у загальній сумі 8\~369,23 грн., а тому він підлягає до стягнення з відповідача. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved