Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11225863000, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальниці грошові кошти в іноземній валюті в сумі 70 000 доларів США строком до 29 вересня 2014 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,9% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банком та [PERSON] 28 вересня 2007 року був укладений договір поруки № 11225863000/П1. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши позичальнику кошти у сумі 70 000 доларів США, але позичальник не виконувала умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, що призвело до утворення заборгованості. 16 травня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у цивільній справі №422/4247/12 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11225863000 від 28 вересня 2007 року в розмірі 478 603,62 грн., а також у рівних частках судові витрати в розмірі 1 950 грн., яке 01 квітня 2013 року було залишено без змін Апеляційним судом Дніпропетровської області. 12 грудня 2011 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема і за договором про надання споживчого кредиту №11225863000 від 28 вересня 2007 року та договором поруки №11225863000/П1 від 28 вересня 2007 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року у справі №422/4247/12 замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника - ТОВ «Кей-Колект». З моменту ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12 відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконувалось, а видані для примусового виконання рішення суду виконавчі листи були повернуті стягувачу без виконання, з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Зазначає, що розмір заборгованості відповідачів визначено судом у національній валюті України - гривні і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13 січня 2021 року у справі №127/13406/18. Вказує, що сума 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих відповідачам на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором визначеної рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12 за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає загалом 302\~421,45 грн., і складається з: суми нарахованих процентів - 70 335,07 грн.; суми інфляційних втрат - 232 086,38 грн. На підставі викладеного, представник позивача просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» 3% річних у розмірі 70\~335,07 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 232\~086,38 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3\~629,06 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 26 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду справи по суті. Представник позивача сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій не заперечував проти заочного рішення та підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду, заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 28 квітня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту №11225863000, за умовами якого надано кредит у сумі 70 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 353\~500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, на строк з 28 вересня 2007 року по 29 вересня 2014 року, зі сплатою 11,9% річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 вересня 2014 року (а. с. 11-14). Матеріалами справи підтверджено, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №11225863000/П1 (а. с. 14-15). Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12, яке набрало законної сили 01 квітня 2013 року на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області, задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11225863000 від 28 вересня 2007 року в розмірі 478 603,62 гривень, з якої заборгованість за сумою кредиту - 58 772, 59 доларів США, що у еквіваленті складає 44 970 грн. 56 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом -3 657,13 доларів США, що у еквіваленті складає 27 875 грн. 01 коп., пеня -2 757 грн. 05 коп. (а. с. 22-25). Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до відповідачів за кредитним договором №11225863000 від 28 вересня 2007 року (а. с. 15-21). В матеріалах справи наявна ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року у справі №422/4247/12, яка набрала законної сили 01 березня 2016 року, якою задоволено заяву ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі №422/4247/12 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та замінено сторону у виконавчому провадженні, а саме: стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект», у ході примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 25-26). Матеріали справи також містять виконавчий лист Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №2/422/3903/2012р. щодо [PERSON] (а. с. 28). Як вбачається з наявної у матеріалах справи постанови державного виконавця Новокодацького ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Журавльової О.В. від 26 лютого 2018 року у виконавчому провадженні №52582473, було повернуто виконавчий лист №2/422/3903/2012 виданий 08 липня 2013 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кей Колект» боргу в сумі 478\~603,62 грн., у зв`язку з безрезультатними заходами щодо розшуку майна боржника (а. с. 27). Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦПК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї етапі поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі вили зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вищевказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Пунктом 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Крім того, у пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зазначено, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, під час судового розгляду встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість в розмірі 478 603,62 грн. Тобто, вказаним судовим рішенням у справі №422/4247/12 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком у розмірі 478 603,62 грн. та його порушення. Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 цього кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23. Положеннями ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦПК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до встановлених судом обставин, наявних у матеріалах доказів новим та належним кредитором по відношенню до відповідачів є ТОВ «Кей-Колект», оскільки 12 грудня 2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, відповідно до умов якого право вимоги кредитної заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №11225863000 від 28 вересня 2007 року, відступлені ТОВ «Кей-Колект». Отже, як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12, та враховуючи перехід права вимоги щодо кредитної заборгованості за кредитним договором №11225863000 від 28 вересня 2007 року, у відповідачів існує грошове зобов`язання перед ТОВ «Кей-Колект», доказів виконання якого відповідачами надано не було, тому суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідачів у солідарному порядку 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту і наявності судового рішення, яке не виконано, встановлена постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, від 29 листопада 2023 року у справі №753/1527/22, від 31 липня 2024 року у справі №161/11703/22, від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23, від 25 вересня 2024 року у справі №206/2984/23. Оскільки розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором, було визначено судом, саме у національній валюті України гривні, і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 ЦК України і узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 127/13406/18. У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3% річних, інфляційних втрат, понесених ТОВ «Кей-Колект» унаслідок прострочення відповідачами сплати заборгованості визначеної рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12, згідно з розрахунками суми 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року за прострочення сплати заборгованості, сума 3% річних становить: 70\~335,07 грн. та суми інфляційних втрат - 232\~086,38 грн. Враховуючи вищезазначене,\~з наявних\~у матеріалах\~справи доказів,\~судом встановлено,\~що відповідачами, станом на час розгляду справи, заборгованість не сплачена, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі №422/4247/12 не виконане, а тому вимоги позивача про сплату йому відповідачами 3% річних від простроченої суми заборгованості, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними та підлягають стягненню. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості у повному обсязі, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підтверджені доказами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів. Оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням у розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3\~629,06 грн., тобто по 1\~814,53 грн. з кожного.

Outcome: approved