Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа», про визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна, посвідченого товарною біржою «Центральна Одеська біржа». Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою суду від 26.08.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначенням підготовчого засідання на 01.10.2024. У судові засідання відповідачі не з`являлись, у зв`язку з їх неявкою розгляд справи відкладався неодноразово. Ухвалою суду від 11.02.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа», про визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна, справу призначено до розгляду по суті на 17.03.2025. У судове засідання 17.03.2025 з`явилась позивач, відповідачі не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, заяви та клопотання не подавали. Розгляд справи відкладений на 02.04.2025. У судове засідання 02.04.2025 учасники справи не з`явились. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідачів про судове засідання, однак відповідачі до суду не з`являлись, про причини неявки до суду не повідомляли, не подали відзив, враховуючи, що розгляд справи відкладався неодноразово, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Позивач просила у разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 02.04.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та на підставі ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення судового рішення до 16.04.2025. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, вислухавши доводи учасників справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захи-щаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~2\~Цивільного процесуального\~кодексу\~України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~5\~ЦПК\~України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3-4 ст.\~12\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.\~78\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК\~України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР, чинного станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонами (надалі ЦК Української РСР)цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду (ч. 1-2 ст. 42 ЦК Української РСР). Неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників (ч. 1 ст. 13 ЦК Української РСР). Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ч. 1-2 ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР). Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу». Згідно ч.\~1\~ст.\~1\~Закону\~України\~«Про товарну\~біржу»,\~в\~редакції чинній станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонам (надалі Закон № 1956-XII) Товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1956-ХІІ угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Судом встановлено, що 03.03.2000 [PERSON] , [PERSON] , які є членами біржі, надалі продавці, та [PERSON] , [PERSON] , які є членами біржі, надалі покупці, уклали договір про наступне: [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частках кожний, квартиру під номером «шістнадцятим», яка знаходиться в [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат житловою площею 30,0 кв.м., загальною площею 45,5 кв.м. У п. 2 договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого УЖКГ Одеського виконкому 12.09.1996, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси в реєстр. Кн. № 193пр під р. № 620, на стор. 82. Пунктом 3 договору передбачено, що продаж квартири здійснений за 4778 гривень. Продавець отримав від покупця вказану суму грошей повністю до підписання договору. Згідно п. 9 договору на виконання ст. 227 Цивільного кодексу України договір підлягаж реєстрації в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] , [PERSON] . В договорі містяться підписи від імені продавців та покупців. У тексті договору містяться відомості про те, що він у відповідності з вимогами, встановленому статтею 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 5279 від 03.03.2000. Особи сторін, що уклали договір, їх дієздатність, приналежність майна перевірені, достовірність підписів посвідчується. На зворотній стороні договору міститься напис про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом за р.№ 1-329 на частку квартири від імені [PERSON] , померлої [INFO] на ім`я [PERSON] . З листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вих. № 49774/04-04 від 24.01.2025 вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на частину квартири [ADDRESS] , зареєстровано за фізичною особою « [PERSON] » на підставі договору № 5279 купівлі-продажу нерухомого майна , зареєстрованого на товарній бірді «Центральна одеська біржа» 03.03.2000, реєстраційний запис зроблено 29.03.2000 за реєстровим номером 620 у реєстровій книзі 247 пр на сторінці 189. Згідно відомостей, наявних у довідці (виписці з дової книги про склад сім`ї і реєстрації), що [PERSON] та позивач зареєстровані у квартирі [ADDRESS] з 20.10.2000 року. З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] 21.10.2006 зареєструвала шлюб, після реєстрації шлюбу стала іменуватись прізвищем чоловіка [PERSON] . Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 виклала висновок про те, що «вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)); (…) на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі». При вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, сторони фактично виконали договір, покупець передав кошти в оплату вартості нерухомого майна, що зазначено у п. 3 договору, право власності на майно було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, місце проживання покупців після укладення договору купівлі-продажу було зареєстровано у квартирі, купівля-продажу якої є предметом договору. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved