Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

У грудні 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «АДП АГРО» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування збитків. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] , яка самовільно захватила та використовувала земельні ділянки, кад. №6320482000:04:000:0135 та кад. № 6320482000:04:000:0023, які перебувають в оренді позивача «АДП-АГРО», була завдана майнова шкода. Тому, оскільки остання відмовляється від досудового врегулювання спору, представник позивача, посилаючись на ч.1 ст. 156 ЗК України, ст. 22 ЦК України та Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, просить стягнути з відповідача 98317,56 грн. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 08 січня 2025 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. 03 лютого 2025 року від представника відповідача Мальцевої Г.В. надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями на позов. [PERSON] не визнає всі обставини, що викладені у позовній заяві, та вважає, що позов ТОВ "АДП-АГРО" пред`явлений до неналежного відповідача, так як вона не вчиняла жодних неправомірних дій, направлених на позбавлення позивача використання спірних земельних ділянок 6320482000:04:000:0135 площею 5,65560 га та кадастровий номер 6320482000:04:000:0023 площею 4,95060 га. Крім того, зазначила, що збитки у вигляді неодержаних доходів визначаються відповідними комісіями у порядку, визначеному законодавством України, а тому самостійний розрахунок ТОВ АДП-АГРО збитків, нібито заподіяних товариству як землекористувачу, суперечить закону та є необґрунтованими. Вказала, що позов ТОВ АДП-АГРО є необґрунтованим та таким, що заявлений до неналежного відповідача, так як відповідати за даним позовом повинна винна особа, яка вчинила протиправні дії (якщо такі мали місце). Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 20 березня 2025 року закрито підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача Жаданов І.Г. не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача Мальцева Г.Ю. також в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи, що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що 28 травня 2028 року ТОВ «АДП АГРО» зверталося до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області з заявою про фіксування самовільного зайняття земельних ділянок (а.с.5). Крім того, представник ТОВ «АДП АГРО» звертався до Відділення поліції №1 Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 197 -1 КК України. Відповідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Аналіз вказаних правових норм вказує на необхідність встановлення обставин справи, які впливають на прийняття рішення судом - порушення цивільного права особи, наявності майнової шкоди та її обсягу, вини особи у вчиненому та обставин, що виключають її відповідальність, при цьому тягар доказування покладається на позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною 2 цієї\~статті Кодексу\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. "е" ч. 1\~ст. 156 ЗК України\~власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Приписами ч. 1\~ст. 157 ЗК України\~передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема громадяни, які використовують земельні ділянки, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Відповідно до ч. 1\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 2 ч. 2 цієї\~статті Кодексу\~передбачено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Верховним Судом України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16 висловлена правова позиція, відповідно до якої, збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Згідно з ч. 4\~ст. 623 ЦК України\~при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3\~ст. 157 ЗК України). Згідно з п. 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284\~(далі - Порядок), власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання підприємству матеріальних збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином в даній категорії справ судам, в першу чергу, необхідно установити факт наявності самовільного зайняття земельної ділянки, яке в причинно-наслідковому зв`язку потягло за собою втрату упущеної вигоди. У разі встановлення такої обставини для обчислення розміру упущеної вигоди слід застосовувати Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затверджену\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справа № 393/214/17. Отже у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. В якості належних та допустимих доказів упущеної вигоди надаються докази, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку - проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тобто, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. По - перше, суд звертає увагу, що позивачем взагалі не додано до позовної заяви доказів, які б підтверджували факт перебування земельних ділянок, кад. №6320482000:04:000:0135 та кад.№ 6320482000:04:000:0023, в оренді ТОВ «АДП- АГРО». Представником відповідача обставини щодо наявності права власності на вказані земельні ділянки та права оренди на зазначені земельні ділянки не визнані та не спростовані. Підстав звільнення від доказування позивача, визначених ст. 82 ЦПК України, судом не встановлено. За таких\~обставин,\~суд дійшов\~висновку,\~що представником\~позивача не\~доведено належними\~та допустимими\~доказами,\~що ТОВ\~«АДП-\~АГРО» було\~спричинено збитки\~та були\~спричинені саме\~відповідачем.Факт наявності самовільного зайняття земельних ділянок відповідачем, яке в причинно-наслідковому зв`язку потягло за собою втрату упущеної вигоди позивачем не доведено. Надані представником позивача матеріали не місять відомостей про огляд земельної ділянки, експертної оцінки нанесених пошкоджень, інших відомостей, які підтверджують або спростовують факт самовільного зайняття вказаних земельних ділянок відповідачем та розміру заподіяних збитків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed