Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Бобрушко Л.Ю. в інтересах [PERSON] звернулась до Рахівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , про визнання майна спільним сумісним. Позовні вимоги вмотивовані тим, що Шлюб між\~позивачем та\~відповідачем був\~укладений 01\~жовтня 2011 року та зареєстрований виконавчим комітетом Великобичківської селищної Рахівського району Закарпатської області за актовим записом № 47, але проживали в цивільному шлюбі з 2007 року. У 2020 році позивачка подала до Рахівського районного суду позов про розірвання шлюбу. За рішенням суду від 26.08.2020 року цей шлюб було розірвано (справа № 305/650/20). За період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно житловий будинок індексний номер:42028246 сторони побудували разом житловий будинок та\~зареєстрували 10.08.2015\~року в\~ [ADDRESS] , ввели в експлуатацію та користувалися цим житлом. Загальна площа житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , складає 54,82 кв.м.. У 2015 році на підставі поданих відповідачем реєстратору речових прав на нерухоме майно документів, а саме: декларації про завершення будівництва, технічного паспорту на житловий будинок, витягу з ДЗК та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0781 га, розташованої в [ADDRESS] , призначеної для обслуговування спільного житлового будинку, право власності на спільний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування було зареєстроване за відповідачем, як номінальним власником. Наразі, через розірвання шлюбу між сторонами, існує ризик порушення відповідачем, як номінальним власником, прав позивача на розпоряджання її часткою, крім того для укладення між сторонами договору про порядок користування спільною сумісною власністю, у разі якщо сторони дійдуть такої згоди і не будуть виділяти частки в натурі, необхідно зазначити відомості про співвласника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, представник позивачки в інтересах [PERSON] просила, визнати житловий\~будинок загальною\~площею 54,82\~кв.. розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем, як номінальним власником, спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі в рівних частинах, по 1/2 за кожним. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, які були викладені в ухвалі судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 07.08.2023 року про залишення позовної заяви без руху, було прийнято до розгляду дану позовну заяву, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити зазначену цивільну справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. До закінчення підготовчого судового засідання, відповідач [PERSON] , до суду не з`явився, заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву від останнього до суду не надходило. Відповідно до трекінгів відстеження відправки поштових повідомлень, відповідач [PERSON] отримував поштові відправлення, однак до суду жодного разу не з`явився. Від представника позивачки до суду надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без її участі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 21.12.2023 року, було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначити зазначену цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В подальшому до початку першого судового засідання з розгляду даної цивільної справи по суті від представника відповідача адвоката Телегазія В.І. до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено. Судове засідання з розгляду даної цивільної справи по суті, жодного разу не відбулось, та відкладалось у зв`язку з поданням клопотань про відкладення розгляду справи, як сторони позивачки, так і сторони відповідача, а також судові засідання відкладались у зв`язку з неявкою сторін. 10.04.2025 року від позивачки [PERSON] до суду надійшла письмова заява, відповідно до якої остання просила проводити судове засідання без її участі та без участі її представника. А також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Від сторони відповідача, до закінчення судового провадження з розгляду даної цивільної справи по суті, жодних заяв чи клопотань, а також письмових пояснень щодо позову чи заперечень на позовну заяву до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81, 82 ЦПК України стверджується, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON] (позивачка) з 01.10.2011 року перебувала з [PERSON] (відповідач) у шлюбних відносинах, та рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 26.08.2020 року (справа № 305/650/20) даний шлюб було розірвано, вказане рішення суду набрало законної сили 28.09.2020 року, що підтверджується копією вказаного рішення. За час подружнього життя сторонами було побудовано та введено в експлуатацію, житловий будинок загальною площею\~54,82\~кв., розташований за адресою: [ADDRESS] , номінальним власником, власником вказаного житлового будинку відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.08.2015 року, є відповідач [PERSON] , форма власності приватна розмір частки 1/1. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Отже, враховуючи, що відповідно до наявних в справі письмових доказів житловий будинок загальною площею\~54,82\~кв., розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований за [PERSON] , як забудовником (номінальним власником), був побудований та введений в експлуатацію, під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач достовірно знаючим про розгляд даної цивільної справи, не надав до суду жодних пояснень, заперечень щодо позову, чи відзиву на позовну заяву, тобто фактично визнав позовні вимоги. Таким чином, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спірний житловий будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності житловий будинок по 1/2 частині кожному. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved