Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП» про визнання усного договору підряду розірваним, стягнення авансового внеску та моральної шкоди, та просять: - вважати усний договір укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО-БУД-ГРУПП» таким, що був розірваний безпідставно з вини відповідача; - стягнути з ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП» грошові кошти у розмірі 140 400 грн., сплачені в якості авансу; - стягнути з ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП» моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що в 2023 році позивачами було придбано будинок [ADDRESS] . З метою планування та проведення будівельних робіт на професійному рівні, позивачі в мережі інтернет на сайті «ОЛХ» знайшли оголошення щодо будівництва нових чи перебудови старих будинків, розміщене [PERSON] , котрий є керівником ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП». В подальшому було здійснено виїзд на земельну ділянку, здійснено заміри та склали кошторис виконання робіт. Позивачі уклали з [PERSON] в усній формі договір з надання послуг щодо закладення фундаменту і будування стін першого поверху, при цьому [PERSON] запевнив щодо можливості виконання оговорених робіт до 2024 року та в межах наявних коштів на ведення робіт. Позивачу було запропоновано замовити плити перекриття і пояснено щодо необхідності внесення авансу в розмірі 50 % від суми кошторису, виконаного 28.10.2023. Позивачами сплачено відповідачу 2 600 доларів США та 32 500 грн. перераховано на банківську карту [PERSON] в АТ КБ «Приват Банк» на рахунок [NUMBER] . На підтвердження зазначеного було оформлено розписку від 29.10.2023. Сторонами було домовлено щодо початку проведення робіт одразу після зазначених дій, проте вказаного не сталось. Позивачі вказують, що [PERSON] з часом перестав виходити на зв`язок і позивачі прийшли до висновку, що ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП» в особі [PERSON] за власною ініціативою відмовилось виконувати роботи на підставі усного договору на виконання робіт по встановленню фундаменту, будівництву стін будинку, встановлення плит перекриття, що призвело до реальних збитків для позивачів. Позивачі також вказують, що зазнали моральної шкоди внаслідок таких дій відповідача, постійно перебували в стані стресу та напруженості, яку оцінюють в 40 000 грн. та просять стягнути з відповідача. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення її недоліків. Позивачем на виконання вищевказаних ухвал суду у встановлені суддею строки було усунуто зазначені судом недоліки. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження викликом учасників справи. Відповідач ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУПП» через свого представника - адвоката Безштанька С.М. скористався правом подачі відзиву, відповідно до якого заперечує щодо позовних вимог, вважає що обраний позивачами спосіб захисту, не відповідає належному та законному способі захисту. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (Постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Посилається на те, що матеріали справи не містять договору підряду або докази, зокрема відсутні докази оплати, платіжні інструкції, розрахунки. Відповідач допускає ймовірність щодо відсутності будь-якого договору та правовідносин ТОВ «Еко-Буд-Групп» з [PERSON] , [PERSON] . Зауважує, що докази, котрі містяться в матеріалах справи не містять печатки підприємства, а також підпису директора/загальних зборів учасників, як уповноваженого органу ТОВ «Еко-Буд-Групп». З поміж іншого відповідач вважає, що позивачі звернулися до неналежного відповідача, оскільки останній не укладав та не декларував з позивачами будь-яких правовідносин, грошових коштів не отримував, зобов`язань перед позивачами не приймав. При цьому, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18. Позивачами до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого вказують, що при обранні способу захисту порушеного прав слід вважати на його ефективність з точки зору положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і її основоположних свобод. Щодо недекларування [PERSON] у податковій звітності ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП» відносин замовника і особі позивачів договірних відносин, позивачі вважають, що це відповідальність відповідача, оскільки позивачі не мають повноважень контролювати їх правильність та повноту. Також позивачі надали суду відповідь на заперечення позивача, за якою стверджують, що розписка керівника ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП» Базартінова Н.Р. про отримання коштів свідчить про укладення договору підряду і отримання оплати за надання послуги і складення кошторису. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просили суд винести рішення про задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 27.09.2023 позивач [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0627 га, за кадастровим номером: 8000000000:62:058:0001, що розташована за адресо: [ADDRESS] . Відповідно до п.1.2 договору вид цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили про те, що в 2023 році придбали будинок по [ADDRESS] . В подальшому, з метою планування та проведення будівельних робіт на професійному рівні, через мережу інтернет познайомились з [PERSON] , котрий склав кошторис вартості будівельних робіт на будинок. В матеріалах справи міститься розрахунок вартості робіт від 28.10.2023 (кошторис по необхідних видам робіт на дім 9*12), відповідно до якого зазначено підсумкову вартість кладочних та монтажних робіт, фундаменту, земляних робіт, послуг різноробочих та робіт по демонтажу блоків, загальною вартістю 259 457 грн. Однак, ким складено кошторис, для кого, і щодо якого об`єкту - не відомо. Відповідно до розписки від 29.10.2023 вбачається, що [PERSON] отримав передоплату в розмірі 50 % від вартості кошторису 260 000 грн. 2 600 у.е. та 32 500 грн. по курсу 37,5. Слід зауважити, що наданий позивачами розрахунок складений в довільній формі, не містять печатки підприємства, а також підпису, зокрема керівника ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП», відсутні дані про замовника та виконавця робіт, відсутні дані щодо розташування об`єкта, де мають виконуватись будівельні роботи. Зокрема, матеріали справи не містять договорів підряду укладеного між позивачами та ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП», відсутні платіжні інструкції та виписки, що підтверджували би наявність правовідносин сторін у справі. У відповідності до викладеної в розписці інформації, [PERSON] отримав передоплату в розмірі 50 % від вартості кошторису 260 000 грн. 2 600 у.е. та 32 500 грн. по курсу 37,5. При цьому, у розписці відсутні відомості щодо особи надавача грошових коштів, цілі отримання коштів, умов та строків виконання робіт, а також не конкретизовано інформацію щодо кошторису, а саме відсутня дата складення такого документу, а у верхньому правому куті міститься напис «Бобринецька 52 Биківня», як вбачається візуально викладена іншим почерком аніж текст розписки. Суд не приймає твердження позивачів щодо перерахунку грошових коштів, що підтверджується розпискою від 29.10.2023 у зв`язку з відсутністю належних доказів зазначеному. Відповідно до копії платіжної інструкції від 29.10.2023 [PERSON] здійснив переказ грошових коштів в розмірі 32 550 грн. на ім`я [PERSON] , проте варто зауважити, що остання не є стороною у справі, а матеріали справи не містять доказів тому, що [PERSON] перебуває у трудових чи будь-яких відносинах з ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП», що мають процесуальний статус відповідача у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана надати належні та допустимі докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про заявлені обставини. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а допустими є докази, отримані з дотриманням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд позбавлений права визнати усний договір таким, що укладений між сторонами. Цивільним законодавством прямо передбачені види та форми договорів, насамперед ст. 837 ЦПК України передбачено договір підряду. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. Відповідно до ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Аванс при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі не виконання зобов`язання - підлягає поверненню в тому розмірі, в якому він надавався та незалежно від того, з вини якоїсторони таке зобов`язання не виконано. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ціна договору є істотною умовою. Згідно ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Слід зауважити, що матеріали справи не містять належних доказів існування між сторонами домовленості та договірних відносин, при цьому умови такої усної домовленості судом встановлені бути не можуть, оскільки відсутні письмові докази, які в сукупності можуть привести до висновку про існування підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема кожна із сторін озвучує свій варіант таких домовленостей, а позивачі вимоги щодо визнання усного договору укладеним на зазначених ними умовах не заявляли. Як зазначалося вище, письмовий договір щодо виконання будівельних робіт відповідачем на замовлення позивачів між сторонами не укладався, а позивачі з вимогами про укладення договору на зазначених ними умовах не зверталися, а відтак, суд позбавлений можливості встановити порушення відповідачем усних домовленостей, та вважати, що усний договір було розірвано з вини відповідача. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Отже, визначення відповідача, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. (Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Позивачами не наведено достатніх аргументів та не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Зокрема матеріали справи не містять доказів, на підставі яких суд може встановити порушення прав позивачів саме відповідачем ТОВ «ЕКО-БУД-ГРУП», а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо вимоги позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 40 000 грн. слід зазначити, що вказана вимога є похідною від первісної, у задоволенні якої судом відмовлено, а тому залишається без задоволення.

Outcome: dismissed