Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У жовтні 2024 року керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах Криворізької міської ради до відповідача, у якому просив усунути перешкоди, зобов`язати відповідача повернути Криворізькій міській раді земельну ділянку площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення будівлі площею 26,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060); припинити право володіння відповідачем на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2683165712060; стягнути з відповідача у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 січня 2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем на підставі технічного паспорту, сканованої копії свідоцтва про право власності від 15 вересня 1999 року зареєстровано право власності на нерухоме майно площею 26,6 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Сканована копія свідоцтва про право власності від 28 жовтня 1999 року видана міським відділом комунального господарства Виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих на підставі рішення Виконкому Криворізької міської ради депутатів трудящих № 206 від 10 травня 1999 року. При цьому вказане свідоцтво скріплено печаткою із радянською символікою. В той же час свідоцтво датовано 28 жовтня 1999 року, тобто через 8 років після розпаду СРСР. Крім цього, 21 травня 1997 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні". В той же день, 21 травня 1997 року, зареєстровано орган місцевого самоврядування - Виконавчий комітет Криворізької міської ради, тобто на момент видачі спірного свідоцтва (станом на 28 жовтня 1999 року) такого органу місцевого самоврядування як "Виконком Криворізької міської ради депутатів трудящих" вже не існувало. Архівним відділом Виконкому КМР повідомлено, що рішення № 206 від 10 травня 1999 року Виконкомом Криворізької міської ради не приймалося, а також адреса м. Кривий Ріг, бульв. Маршала Василевського, буд. 30Н ніколи не приймалося. Також юридичне управління Виконкому Криворізької міської ради до свого листа додало лист Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради, згідно з яким Криворізькою міською радою рішення стосовно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не ухвалювалося. Листом Державної інспекції архітектури і містобудування України повідомилено, що в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. Крім цього, державна реєстрація права власності була підтверджена сканованою копією довідки КП "Криворізьке РБТІ" ДОР, однак КП "Криворізьке РБТІ" ДОР листом повідомило, що у КП "Криворізьке РБТІ" ДОР відсутні будь-які дані, вказана довідка не видавалася. Також, між Криворізькою міською радою та [PERSON] було укладено попередній договір щодо укладання договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому №12/06/2023 від 27 червня 2023 року, згідно з яким [PERSON] передано у користування земельну ділянку площею 0,0026 га для розміщення торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: [ADDRESS] . Отже, [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку площею 26,6 кв. м для розміщення кіоску, на який зареєстровано право власності на підставі документів, що не видавалися компетентними органами. Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року судом також вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлову будівлю павільйому А загальною площею 17,1 кв.м., нежитлову будівлю павільйону Б загальною площею 9,5 кв.м., загальною площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060) із забороною суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно та державним кадастровим реєстраторам вчинять будь-які реєстраційні дії. Від представника Криворізької міської ради на адресу суду надійшли письмові пояснення у яких вказано, що рішення виконавчим комітетом Покровської районної у місті ради про присвоєння адреси спірному об`єкту нерухомого майна не приймалось, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] міською радою під будівництво не відводилась, у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відсутня інформація щодо документів, які дають право на виконання будівельних робіт та підтверджують готовність об`єкту до експлуатації за вказаною адресою, що свідчить про наявність ознак самочинного будівництва. Враховуючи викладене, просить прийняти законне рішення згідно норм чинного законодавства з урахуванням наданих письмових пояснень у даній справі. Від представника відповідача - адвоката Вако М.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в обгрунтування якого вказано, що відповідно до договору /попереднього/ щодо укладення основного договору земельної ділянки в майбутньому № 12/06/2023 від 27 серпня 2023 року, який укладений між Криворізькою міською радою та ФОП [PERSON] за земельну ділянку, яку орендує ФОП [PERSON] вноситься орендна плата від імені ФОП [PERSON] . Тому спір виник між юридичною особою та фізичною особою підприємцем [PERSON] . Крім того, відповідно до Договору дарування торгівельно-зупиночний комплекс на зупинці громадського транспортуи по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 29 січня 2007 року. Враховуючи, що на зазначеній в позові земельній ділянці господарську діяльність здійснює ФОП [PERSON] , даний спір не підсудній Жовтневому районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника Криворізької центральної окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив у якій вказано, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області повідомило, що відомості щодо здійснення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відсутні. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданої відповідачем, вона як фізична особа-підприємець веде діяльність за адресою: [ADDRESS] . Тому, за відсутності доказів здійснення підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці підстави для закриття провадження у справі відсутні. Посилання відповідача на попередній договір оренди є безпідставним, оскільки такий договір оренди є нікчемним, оскільки укладений в обхід процедури земельних торгів під самочинно збудоване нерухоме майно, а тому не породжує правових наслідків. Отже, факт використання спірної земельної ділянки для господарської діяльності не може доводитися нікчемним попереднім договором оренди земельної ділянки. Також, договір дарування кіоску (торгівельно-зупиночного комплексу) від 12 січня 2007 року укладений між іншими фізичними особами, не з відповідачем, та щодо кіоску, який не має адреси, тобто фактично не має статусу нерухомого майна. Такий договір не може бути доказом законності набуття права власності на спірне майно, а також ніяким чином не спростовує доводів прокурора про самочинний характер будівництва об`єкту за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір взагалі не містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки стосується інших осіб та іншого майна. Відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано доводів прокурора викладених у позовній заяві та підтверджені відповідними доказами, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Від представника відповідача - адвоката Вако М.Ю. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що позивачем до позову не надано акт перевірки органами місцевого самоврядування зазначеного об`єкта, встановлення суб`єкта самочинного на думку прокурора об`єкта будівництва на зупинці громадського транспорту "Бульвар маршала Василевського". Візуально на зупинці громадського транспорту знаходиться тимчасова споруда з вивісками " [INFO] " ФОП [PERSON] , графік роботи. Таким чином, при подачі позову прокурор не врахував, що на земельній ділянці (на зупинці громадського транспорту) здійснює діяльність не фізична особа [PERSON] , а ФОП [PERSON] , а тому дана справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог повному обсязі. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Вако М.Ю. про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязя та просив їх задовольнити з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду України у справі № 914/1785/22. Представник позивача Криворізької міської ради в судове засідання не з`явилась, надала письмові пояснення у яких просила прийняти рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справи за її відсутності. Відповідач та її представник у судове засідання повторно не з`явились, повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, ухвалою суду від 24 квітня 2025 року повторне клопотання представника відповідача - адвоката Вако М.Ю. про відкладення розгляду справи залишено судом без задоволення. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 вересня 2024 року, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060), торговельно-зупиночний комплекс, загальною площею 26,6 кв.м.: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі технічного паспорту серії та номер [NUMBER] , виданого 19 січня 2023 року ЄДЕССБ та свідоцтва про право власності № б/н від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради належить [PERSON] (а.с.15). 20 січня 2023 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос О.В. прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на торгівельно-зупиночний комплекс за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.15). Згідно свідоцтва про право особистої власності від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради депутатів трудящих, нежитлове приміщення площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Свідоцтво видана на підставі рішення виконкому міської ради депутатів трудящих від 10 серпня 1999 року № 206 (а.с.18). Згідно довідки Комунального підприємства "Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради № 199732 від 22 грудня 2022 року, відповідно до даних архівної справи, станом на 31 грудня 2012 рок, нежитлова будівля (магазин) за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності в КП "Криворізьке РБТІ" ДОР в реєстровій книзі 114-256-256 на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 жовтня 1999 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради (а.с.19). Згідно відповіді Архівного відділу Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 12/25-01/695 від 04 грудня 2023 року, у документах архівного фонду "Виконком Жовтневої районної Ради народних депутатів" за 1977-1999 роки рішення про присвоння об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] відсутнє (а.с.20). Згідно відповіді Комунального підприємства "Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради № 1418 від 11 грудня 2023 року, відповідно до архівних даних за адресою: [ADDRESS] відсутні будь-які дані, довідка про зареєстроване право власності КП "Криворізьке РБТІ" ДОР не видавалась (а.с.21). Згідно відповіді Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин Виконкому Криворізької міської ради Вих. № 7-23/02-07/4225 від 16 серпня 2024 року, Криворізькою міською радою рішення стосовно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] не ухвалювалося (а.с.27). Згідно відповіді Відділу з питань державного архітектурнобудівельного контролю Виконавчого комітету Криворізької міської ради Вих. 12/26-19/282 від 21 серпня 2024 року, у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https:// еconstruction.gov.ua/) відсутня інформація щодо документів, які дають право на виконання будівельних робіт та підтверджують готовність до експлуатації об`єкту розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ткож, по вищевказаному об`єкту Відділом не здійснювались заходи державного архітектурно-будівельного контролю (а.с.40). Згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) Вих. № 5161/10/13-24 від 26 серпня 2024 року, в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині по об`єкту будівництва: [ADDRESS] інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено (а.с.35). Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець з 07 травня 2019 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Види діяльності: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Місце проживання фізичної особи-підприємця: [ADDRESS] (а.с.79-80). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Згідно із ч.3 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч.5 ст.56 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави,зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Звертаючись до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Криворізької міської ради прокурор зазначає, Криворізькою центральною окружною прокуратурою до Криворізької міської ради та її виконавчих органів неодноразово направлялися листи, а саме: № 59-7338ВИХ-24 від 09 серпня 2024 року, № 59-7689ВИХ-24 від 20 серпня 2024 року (а.с.22-25, 28-30), у яких повідомлялося про встановлені факти порушення земельного законодавства, зайняття [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва. Криворізька центральна окружна прокуратура фактично інформувала про наявне порушення інтересів держави та надавала можливість відреагувати на таке порушення згідно із наданими повноваженнями в розумний строк. Криворізька міська рада, надаючи з серпня 2024 року відповіді на листи прокурора повідомила про те, що рішення щодо земельної ділянки під нежитловоб будівлею на [ADDRESS] у Покровського районі не ухвалювалось (а.с.27), при цьому свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловила, будучи обізнаною про порушення, маючи самоврядні повноваження до припинення порушення вимог земельного законодавства, про наміри самостійно звернутися до суду з позовом з метою звільнення земельної ділянки шляхом знесення самовільно встановленої будівлі у судовому порядку, не заявила. 20 серпня 2024 року керівник Криворізької центральної окружної прокуратури, на виконання вимог ч.2, 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", листом № 59-7689ВИХ-24 просив Криворізьку міську раду повідомити щодо найбільш ефективного способу захисту у зв`язку з самовільним зайняттям земельної ділянки комунальної власності та зверненні до суду із позовом про знесення або визнання за Криворізькою міської радою право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (а.с.28-30). 24 вересня 2024 року керівником Криворізької центральної окружної прокуратури, на виконання вимог ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" листом № 59-8681ВИХ-24 повідомлено Криворізьку міську раду, що прокуратурою прийнято рішення про звернення до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до [PERSON] про зобов`язання усунути перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення розміщених на них будівель і споруд, припинення право володіння нерухомим майном та скасування державної реєстрації право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). На переконання суду, виконуючи приписи частин третьої п`ятої статті 56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів територіальної громади Криворізькою міською радою, посадові особи якої у розумні строки, за відсутності об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, не вжили заходів до звільнення відповідачем земельної ділянки шляхом знесення самовільно встановленої нежитлової будівлі, тобто навів підстави для представництва інтересів держави в суді. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 та ч.1 ст.14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Згідно ст.1 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України. Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. Згідно п.а ч.2 цієї статті, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст.ст.319, 386 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №926/3881/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №924/1220/17 (провадження № 12-26гс19) У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови…». Таким чином, саме відповідач [PERSON] як власник забудови за адресою: [ADDRESS] , яку позивач вважає самочинною, є фактично особою, яка перешкоджає позивачу Криворізькій міській раді у здійсненні його законного права користування чи розпорядження належною земельною ділянкою. У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (ст.22 "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (п.4 ч.1, абз.1 ч.2 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] ). Як встановлено судом, 20 січня 2023 року державним реєстратором Глеюватської сільської ради Дніпропетровської області Волос О.В. на підставі технічного паспорту серії та номер [NUMBER] , виданого 19 січня 2023 року ЄДЕССБ та свідоцтва про право власності № б/н від 28 жовтня 1999 року, виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради зареєстровано право приватної власності за [PERSON] наторговельно-зупиночний комплекс, загальною площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060). При цьому, виконкомом Криворізької міської ради рішення про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси: [ADDRESS] не приймалось, в документах архівного фонду "Виконком Криворізької міської Ради народних депутатів" рішення за 1977-1999 роки про присвоєння адреси відсутнє. Згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) Вих. № 5161/10/13-24 від 26 серпня 2024 року, в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині по об`єкту будівництва: [ADDRESS] інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. Суд враховує, що свідоцтво про право власності, за яким відповідачу [PERSON] належить нежитлове приміщення площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] видане 28 жовтня 1999 року Виконавчим комітетом Криворізької міської ради депутатів трудящих. При цьому, 21 травня 1997 року було прийнято Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" і у той же день, зареєстровано орган місцевого самоврядування - Виконавчий комітет Криворізької міської ради, а тому станом на момент видачі свідоцтва такого органу місцевого самоврядування як "Виконком Криворізької міської ради депутатів трудящих" вже не існувало. Сам по собі технічний паспорт ТОВ "Макспроект" та відомості про технічний стан об`єкту, що були надані держреєстратору не є достатніми правовстановлюючими документами для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки не є документами, що відповідно до вимог закону засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а отже за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] , така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції (схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, провадження № 14-397цс19). Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до статті 376 ЦК України та роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у пунктах 4, 12 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)». Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанови Верховного Суду: від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, провадження № 61-22552 св 19), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16, провадження № 61-14898св21). Згідно попереднього договору щодо укладення договору оренди (основного договору) земельної ділянки в майбутньому № 12/06/2023 від 27 червня 2023 року, укладеного між Криворізькою міською радою та [PERSON] , останній до укладення основного договору оренди та державної реєстрації права оренди, що поширюється на зазнчену земельну ділянку, забезпечує внесення до бюджету Криворізької міської територіальної громади платежу за користування земельною ділянкою площею 0,0026 га для розміщення торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-43). При цьому, строк дії вказаного договору становить один рік, а отже сплинув станом на момент звернення прокурора до суду з даним позовом. Жодних доказів на підтвредження виконання умов вказаного договору, відповідачем до суду не надано, а з листа юридичного управління виконкому Криворізької міськї ради від 16 серпня 2024 року вбачається, що Криворізькою міською радою не приймалось рішення стосовно земельної ділянки під нежитловою будівлею за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд дійшов висновку, що земельна ділянка, на якій розташована спірна нежитлова будівля, у користування чи власність відповідачу не передавалась, а здійснене будівництво проведено без отримання належної дозвільної документації, а відтак по своїй суті самочинним, тому відповідач [PERSON] неправомірно набула право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 26,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2683165712060) і, відповідно, вказана нежитлова будівля розташована на спірній земельній ділянці незаконно. Суд відхиляє як доказ, наданий представником відповідача договір дарування кіоска (торгівельно-зупиночного комплексу), посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 29 січня 2007 року за № 203, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належний [PERSON] торгівельно-зупиночний комплекс, призначений для роздрібної торгівлі продовольчими товарами за адресою: [ADDRESS] , зупинка громадського транспорту "Бульвар Маршала Василевського", оскільки вказаний договір стосується іншого майна і жодним чином не спростовує незаконність будівництва, а також набуття права власності відповідачем на будівлю адресою: [ADDRESS] . Суд також враховує, що протягом розгляду даної справи відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження законності зведення спірної будівлі та наявності законних підстав користування спірною земельною ділянкою, а отже нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано за [PERSON] є самочинно збудованим, власник земельної ділянки своєї згоди на легітимізацію права власності на вказане майно не надавав, тому у відповідача не могло виникнути право власності на нього, у зв`язку з чим власник може застосовувати способи захисту свого права власності на земельну ділянку шляхом пред`явлення вимоги про звільнення земельної ділянки від цього майна незалежно від проведеної державної реєстрації права власності. Оскільки, належний [PERSON] торговельно-зупиночний комплекс, загальною площею 26,6 кв.м.: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] розміщений на спірній земельній ділянці, та на яку зареєстровано право власності, створює перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою комунальної власності, а відтак вимога про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення розміщених на ній будівель і споруд, є законною і підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині припинення володіння відповідачем спірним нерухомим майном, скасування державної реєстрації права власності шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Так, недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))». У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші). Отже, державна реєстрація права приватної власності - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно. Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірних земельних ділянок, зокрема відчуження або передачі у користування цих земельних ділянок іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Законом № 1952-IV. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення [див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 127 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави саме для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову. Така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №915/127/18 та Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №915/572/17. Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18). З огляду на встановлені судом у даній справі обставини, право власності на самочинно збудований об`єкт нежитлову будівлю павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлову будівлю павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у відповідача не виникло. Таким чином, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.09.2024 року у справі № 914/1785/22, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню також вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна, торгівельно-зупиночний комплекс: нежитлова будівля павільйону А, загальною площею 17,1 кв.м., нежитлова будівля павільйону Б, загальною площею 9,5 кв.м, загальною площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4844,80 грн. за подання позовної заяви та 1211,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 6056 грн. (4844,80 грн. + 1211,20 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved