Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

[PERSON] 22.01.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Російської Федерації на свою користь моральну шкоду в розмірі 92 000 Євро, що на дату подання позову по курсу Національного банку України еквівалентно 4 007 465 грн, завдану внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що загальновідомим є той факт, що з 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України. З 24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022, який триває і дотепер. Він народився в м.Знам`янка Кіровоградської області та проживав в цьому місті до початку збройної агресії Російської Федерації проти України. Після 24.02.2022 обстріли та загроза життю стали реальністю для всіх мешканців Кіровоградської області, зокрема і для нього. Жителі були змушені ночувати в бомбосховищах, а події на фронті змушували жити в постійному страху за своє життя та життя рідних. На виконання Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022, у травні 2022 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України, військову службу проходив у військовій частині № [NUMBER] на посаді командира відділення. Під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України, він зазнав значного фізичного та психоемоційного навантаження. Це призвело до серйозного погіршення стану здоров`я, а саме до стійкого та різко вираженого тривожно-депресивного розладу зі стійким інсомнічним синдромом, проявами емоційно-вольової нестійкості та панічними нападами після перенесеної гострої реакції на стрес. У зв`язку з отриманими травмами йому встановлено 3 групу інвалідності. Враховуючи постійний ризик для життя та неможливість безпечного проживання в Україні, спілкування з близькими та користування майном, а також необхідність подальшого відновлення здоров`я, він був змушений виїхати до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Вказує, що з початком збройної агресії Російської Федерації проти України його життя кардинально змінилося, у зв`язку з мобілізацією до лав ЗСУ він втратив можливість вільно насолоджуватися часом із сім`єю, коханою людиною та батьками; вести звичний ритм життя з регулярним відпочинком, сном, побутовими зручностями; мати доступ до базових благ, таких як душ, комфортне житло, чистий одяг; проводити час у мирному середовищі, відвідуючи культурні заклади, спілкуючись з друзями та близькими; розвиватися професійно, будувати кар`єру, займатися улюбленою справою; жити в комфортних умовах із затишком, який раніше забезпечував особистий простір. Натомість він, як військовослужбовець, кожного дня перебував під ризиком бути пораненим, загинути або отримати інвалідність; був вимушений прощатися зі своєю родиною з думкою, що це може бути назавжди; ставав свідком страждань і загибелі побратимів, руйнування будинків та інфраструктури; спостерігав, як війна завдає шкоди не людям, а й природі, флорі та фауні рідної землі. Війна викрала у нього мирне життя, його звичний побут і свободу, гарантовані Конституцією України. Всі ці події, що спричинені збройною агресією Російської Федерації, значно вплинули на якість його життя, яка суттєво знизилася, стала страждати пам`ять, у спілкуванні з іншими часто помічається підвищена емоційність. Травми, отримані внаслідок збройної агресії Російської Федерації, та умови життя, в яких він вимушений жити, завдали йому суттєвої моральної шкоди, оскільки він зазнав фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії Російської Федерації як прямо (через поранення), так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини) та втратив майже 50% працездатності. Також він зазнав душевних страждань через протиправну агресію Російської Федерації як щодо себе, так і родини, оскільки якість їх життя безумовно знизилася; у зв`язку зі знищенням і пошкодженням свого майна, оскільки на забезпечення перебування його на війні пішли значні родинні кошти. Саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації було порушено низку його прав, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Крім цього, умови, в яких він проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя. Все, до чого він прагнув раніше, тепер є неможливим, оскільки гостро постало питання з приводу житла і фінансів, що безперечно позначилося на моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми, він відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що завдає додаткової моральної шкоди. Він вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів, а також на відновлення свого фізичного та психологічного здоров`я. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 92 000 Євро, що на дату подання позову еквівалентно 4 007 465 грн, яка має бути відшкодована саме Російською Федерацією внаслідок порушення нею прав та законних інтересів позивача. Позивач в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві одночасно просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про це судове засідання, підстави для відкладення розгляду справи, які визначені ч.2 ст.223 ЦПК України, відсутні, тому суд, на підставі п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути цю справу за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України, народився і має зареєстроване місце проживання в м.Знам`янка Кропивницького району Кіровоградської області Україна. З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені ст.3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії. Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. З 24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022, дія якого триває дотепер. Відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, п.п.1, 17, 20 ч.1 ст.106, ст.112 Конституції України та ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII, на території України оголошено про проведення загальної мобілізації. Позивач 11.05.2022 був призваний на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації на підставі Указу Президента України №69/2022. Призовною (медичною) комісією 21.02.2024 позивач визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку за графою II ст.17-а Розкладу хвороб (наказ Міноборони (СЗРУ) від 14.08.2008 №402 - непридатність до військової служби при виражених, стійких психічних розладах з прогредієнтним перебігом. Відповідно до свідоцтва про хворобу №318-п від 28.02.2024 позивачу встановлено діагноз: стійкий різко виражений тривожно-депресивний розлад зі стійким інсомнічним синдромом, проявами емоційно-вольової нестійкості та панічними нападами після перенесеної гострої реакції на стрес. Захворювання позивача пов`язане з проходженням військової служби. З військової служби позивач звільнений у відставку 06.03.2024 за п.п.«б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» за станом здоров`я (військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану за станом здоров`я). З 11.03.2024 позивач виключений з військового обліку, 16.04.2024 спец.псих.МСЕК визначено ступінь втрати професійної працездатності - 45% та до 01.05.2025 встановлено 3 групу інвалідності. Так, загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - ч.3 ст.82 ЦПК України), що Російська Федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. Збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» від 02.03.2022 визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, в тому числі жінок і дітей. Парламентська Асамблея Ради Європи 27.04.2022 ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Верховна Рада України 14.04.2022 визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (п.1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України №2188-IX). Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Звернення позивача [PERSON] до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України йому завдана моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, в якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, в якій мала місце така дія (ст.48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п.2 ч.2 ст.23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч.3 ст.23 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі №279/1834/22). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст.1167 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом). Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України). Як стверджує позивач, під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із захистом територіальної цілісності України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та розв`язання і ведення агресивної війни, він зазнав значного фізичного та психоемоційного навантаження, що призвело до серйозного погіршення стану здоров`я. Травми, отримані внаслідок збройної агресії Російської Федерації, та умови життя, в яких він вимушений жити, завдали йому суттєвої моральної шкоди, оскільки він зазнав фізичного болю та страждань як прямо (через поранення), так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини). Також він зазнав душевних страждань як щодо себе, так і родини, оскільки якість їх життя безумовно знизилася. В ході розгляду цієї справи судом встановлено факт заподіяння позивачу, як громадянину України та військовослужбовцю, моральних страждань, втрат немайнового характеру, що підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами. Судом з`ясовано, за яких обставин позивачу завдано моральної шкоди, в якій грошовій сумі він оцінив заподіяну йому шкоду та мотиви, з яких він при цьому виходить. Незаперечним є той факт, що вчинення повномасштабної збройної агресії Російською Федерацією проти держави України є достатньою підставою для висновку про заподіяння моральної шкоди громадянам України, в тому числі й позивачу. Останній, як і інші громадяни України, щодня зазнає порушень своїх прав на мир та безпеку. В свою чергу, відповідальною за спричинену [PERSON] моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24.02.2022 умисно вчинили збройну агресію проти України, що змусило позивача йти на війну. Внаслідок проходження військової служби позивачу встановлено діагноз: стійкий різко виражений тривожно-депресивний розлад зі стійким інсомнічним синдромом, проявами емоційно-вольової нестійкості та панічними нападами після перенесеної гострої реакції на стрес, він втратив 45% професійної працездатності, а також отримав 3 групу інвалідності, що підтверджується відповідними медичними документами. Через розв`язання і ведення агресивної війни позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації його життя і безпеки. Оскільки душевні страждання тазахворювання позивача сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації, спричинило втрату працездатності, суд вважає, що саме на відповідача Російську Федерацію покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу. Суд вважає, що зазначений позивачем розмір моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, є розумним та обґрунтованим. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховано обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний та триваючий характер порушень з боку держави-агресора конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми в розмірі 4 007 465 грн, заявленої до відшкодування, є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачу, охоплює всі порушення, що були допущені Російською Федерацією стосовно нього. Беручи до уваги характер моральної шкоди, тривалість негативних вимушених змін у житті позивача, враховуючи неможливість усунення негативних наслідків, ступінь вини відповідача, що визнаний агресором на міжнародному рівні, і на переконання суду такі наслідки не могли не завдати значних страждань позивачу, тому суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог. Позивач у позові просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 92 000 Євро, що на дату подання позову по курсу Національного банку України еквівалентно 4 007 465 грн. За змістом ст.192, 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Водночас, відповідно до роз`яснень викладених в п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду необхідно у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, валютою суми по відшкодування моральної шкоди в цій справі, є національна валюта України - гривня. Таким чином, враховуючи, що грошовий еквівалент в іноземній валюті може бути визначений виключно в договірних зобов`язаннях, суд, в межах розміру позовних вимог, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 4 007 465 грн, що згідно з відомостями Національного банку України на дату подання позову складає 92 000 Євро. Підстав для визначення в резолютивній частині розміру відшкодування моральної шкоди в іноземній валюті чинними нормами ЦК України не передбачено. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 15 140 грн, як за вимогу майнового характеру фізичною особою. Окремо суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету і територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (ст.2 Статуту Організації Об`єднаних Націй). Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації. Частина перша ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Відповідно до обставин цієї справи, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України. За таких обставин, застосування судового імунітету Російської Федерації (зокрема, ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право») в цій справі не буде узгоджуватися з обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивача на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, застосування судового імунітету Російської Федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію Російської Федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету Російської Федерації буде непропорційним до своєї мети. Оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, тому вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 у справі №635/6172/17).

Outcome: approved