Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Пилипець А.Ю., 06.02.2025 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином України, перебував у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , громадянкою Російської Федерації.У період шлюбних відносин, у Сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] .Донька [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується довідкою № 1320 про реєстрацію особи громадянином України від 27.11.2023 та паспортом громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] . На початку повномасштабного вторгнення, з метою забезпечення безпеки життю за здоров`ю єдиної дитини Позивача, останній виїхав разом із донькою закордон, а саме до Федеративної Республіки Німеччини, де перебуває і до нині, що підтверджується Довідкою про офіційне підтвердження реєстрації.За час перебування Позивача із донькою у Німеччині, позивач уклав договір оренди житла, де донька має окрему кімнату.У характеристиці з місця проживання від 07.05.2024 зазначається, що «батьком створено усі необхідні соціально-побутові умови для всебічного фізичного та духовного розвитку дитини. У дитини наявна своя особиста кімната, спальне ліжко, стіл, різноманітний одяг та іграшки. Дівчинці дозволяється самостійно влаштовувати інтер`єр своєї кімнати, У квартирі присутня необхідна техніка для проживання: холодильник, плита для готування їжі, мікрохвильова плита, дрібна побутова техніка.» Для доведення даних обставин надає відповідні фотографії.Разом із цим, донька активно соціалізується, оскільки ходить у дошкільний навчальний заклад та у балетну школу. Згідно з характеристикою дошкільного навчального закладу від 22.05.2024: «батько повністю справляється із покладеними на нього батьківськими функціями та обов`язками». Позивач стверджує, що завжди намагається приділяти увагу дитині та проводити час разом: прогулянки на свіжому повітрі, відвідування різних цікавих закладів, прогулянки на дитячому майданчику, де донька спілкується та грається із іншими дітьми, тим самим набуваючи навичок спілкування. Вважає, що він як батько забезпечує усі необхідні потреби спільної доньки для її усестороннього розвитку та виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини. Тобто між батьком та дитиною склався тісний психоемоційний зв`язок, спілкування між донькою та батьком доброзичливе та позитивно забарвлене, дитині комфортно разом з ним, дитина з батьком перебуває в режимі емоційної стабільності та в безпечному середовищі, спілкування з батьком не несе риси психотравмуючих подій для неї. Проте, незважаючи на те, що донька фактично більшу частину свого усвідомленого дитинства проживає разом із батьком та перебуває закордоном, відповідачка у телефонному дзвінку погрожувала позивачу, що відбере в останнього дитину за допомогою російських судів та вивезе її до Москви. За переконанням позивача мати дитини не бажає віднайти порозуміння із ним у позасудовому порядку та добровільно вирішити питання щодо місця проживання дитини, виходячи із її найкращих інтересів. Наразі відповідачка перебуває на непідконтрольній території України (АР Крим), на якій не дотримуються жодних прав дитини (громадянина України) та постійно така територія піддається ракетній небезпеці. У зв`язку з цим перебування дитини на цій території є небезпечним як для життя дитини так і для її психоемоційного стану. Як зазначалося вище, в планах відповідачки забрати дитину до росії, що підтверджується ухваленням Гагарінським районним судом міста Севастопольна окупованій території рішенням про від 26.12.2024 про визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] та зобов`язання [PERSON] передати дитину її матері.Окрім цього, позивач зазначив, що відповідачка не бере жодної активної участі у вихованні та розвитку дитини більше одного року: не контактує із донькою, не намагається відшукати та наладити із нею зв`язку жодними шляхами комунікації, не цікавиться станом здоров`ям і загальним розвитком їх спільної доньки.При цьому позивач вказує, що не перешкоджає [PERSON] спілкуватися із донькою, та запрошував її приїхати до них у Німеччину. З метою захисту інтересів дитини та недопущення завдання будь-якої психологічної шкоди дитині через зміну місця проживання та оточуючого середовища у цілому, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. Ухвалою суду від 11.02.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Від представника позивача 10.03.2025 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, висновок психолога [PERSON] складеного за результатами індивідуальної психологічної діагностики [PERSON] , а також висновок, складений Службою матеріальної допомоги Управління у справах молоді Окружного управління Райнікендорф Берліну, з його офіційним перекладом. Відповідачка у підготовче засідання, призначене на 10.03.2025, не з`явилась, про дату, час і місце його проведення належним чином повідомлена: повідомленням на її особисту діючу електронну пошту, а також шляхом розміщення на офіційному веб-порталі «Судова влада» оголошення про дат, час і місце проведення підготовчого засідання у вказаній справі. Представником позивача також у підготовчому засіданні повідомлено про інформування відповідачки під час її спілкування з дитиною засобами Інтернету про підготовче засіданні 10.03.2025. Від відповідачки заяв, клопотань, відзиву на позову та інших документів до суду не надійшло. Причини неявки суду не повідомила, про відкладення проведення засідання перед судом питання не порушувала. Від Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування 10.03.2025 надійшов лист, відповідно до якого суду повідомлено про те, що означене питання Київською районною адміністрацією Одеської міської ради як органом опіки та піклування не розглядалось у зв`язку з тим, що на теперішній час відсутній проєкт висновку від Служби у справах дітей Одеської міської ради. У підготовчому засіданні представник позивача вважав за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до розгляду справи по суті, у тому числі звернув увагу суду на наявність рішення, ухвалене судом у м. Севастополі, створеним окупаційної влади на території Автономної Республіки Крим, яким місце проживання дитини визначено місце проживання матері у м. Севастополі, та яке може бути виконаним на території Німеччини. Наразі позивачем вживаються заходи щодо можливості його оскарження. Ухвалою суду від 10.03.2025 закрито підготовче засідання справу призначено до розгляду по суті, призначене судове засідання на 31.03.2025. У судове засідання 31.03.2025 року відповідачка не з`явилась, заяв, клопотань до суду від неї не надходило. Про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась за допомогою розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада». З метою забезпечення загальних засад та завдань цивільного судочинства судове засідання відкладено на 16.04.2025 з метою повторного інформування відповідача за допомогою розміщення оголошення. У судове засідання 16.04.2025 відповідач не з`явилась. Заяв та/або клопотань від сторони відповідача до суду не надійшло. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив задовольнити. При цьому зазначив, що ураховуючи, що дитина наразі проживає за межами України отримати висновок орану опіки та піклування не є можливим. Посилаючись на правову позицію Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 та Верховного Суду у постанові від 14.02.2023 у справі № 208/4682/20, просив вирішити спір за наявними в матеріалах справи доказами за відсутності висновку органу опіки та піклування. При цьому просить врахувати долучену до матеріалів справи довідку компетентних органів ФРН, яка за своїм змістом є аналогом висновку органів опіки та піклування України у Німеччині. В судове засідання представник органу опіки та піклування служби у справах дітей не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, органу опіки та піклування з приводу визначення місця проживання неповнолітньої дитини, покладаються на розсуд суду. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вислухавши аргументи сторони позивача, дійшов таких висновків. Суд установив, що [PERSON] народилась у місті Севастополі АР Крим [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (запис поновлено 13.09.2023). Згідно з даним свідоцтвом про народження, батьком дитини є громадянин України [PERSON] , а матір`ю - громадянка Російської Федерації [PERSON] . Дитина є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER] виданим 07.12.2023, та Довідкою № 1320 про реєстрацію особи громадянином України, виданою 27.11.2023 Послом України у ФРН. Спільна дитини наразі проживає з батьком у [ADDRESS] , що підтверджується «Офіційним підтвердженням реєстрації» від 23.11.2023, у якому міститься печатка органу реєстрації «Управа округу Райнікендорф, Берлін, 203» (згідно з перекладом з німецької, який здійснений директором бюро перекладів Sharda), договором оренди квартири (яка фактично є одноповерховим будинком) від 18.11.2023, власником якої є брат позивача [PERSON] , який згідно наданих пояснень представником позивача є референтом ФРН. Також встановлено, що дитина перебуває на утриманні батька, що підтверджується інформацією про затвердження допомоги для покриття прожиткового мінімуму з доходом на сім`ю 1757,68 Євро та картками медичного страхування: медичні поліси 705950 G2.1 та 535625 G2.1. 26.12.2024 рішенням Гагарінського районногосуду міста Севастополь задоволено позовні вимоги [PERSON] та визначено місця проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] та зобов`язано [PERSON] передати дитину матері. З цього приводу суд зазначає, що згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. З огляду на викладене суд оцінивши вказане рішення суду, визнає його недопустимим доказом та не приймає його. Суд бере до уваги надані у судовому засіданні представником позивача пояснення, згідно з якими відповідачка відмовилась виїжджати з АР Крим після 24.02.2022, та у подальшому відмовлялась приїхати до них з дитиною у Німеччину. Погрожує відібранням дитини з метою виїзду разом з нею до Російської Федерації. Щодо відсутності висновку органу опіки та піклування суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 19 СК України та ст. 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. При цьому винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19 від 11.12.2023 вказала, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Оскільки отримати висновок органу опіки та піклування неможливе через фактичне перебування та проживання дитини за межами України, то відсутність висновку такого органу не є підставою для неможливості розгляду судом справи, а такий спір має вирішуватися за наявними у справі доказами. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2023 року у справі № 208/4682/20 (провадження № 61-11294св22). Водночас стороною позивача надано характеристику з місця проживання дитини у Німеччині від 07.05.2024; договір, укладений з балетною школою у Німеччині, Характеристику з Дошкільного навчального закладу «Kita Knusperhausg GmbH» від 22.05.2024, вихованцем якої є [PERSON] , що підтверджується Договором про прийом та утримання дитини в дитячому садку від 24.04.2024. Переклад вказаних документів здійснено директором бюро перекладів Sharda. Дослідженням вказаних доказів встановлено, що дитина має завжди охайний зовнішній вигляд, є фізично розвиненою. У неї розвинуті соціально-побутові навички, навички орієнтування та самообслуговування сформовані на достатньому рівні як на відповідний вік. Батько з дитиною беруть активну участь у житті групи та дошкільного навчального закладу, батько завжди відвідує батьківські збори та цікавиться поведінкою і здобутками доньки, прояви агресії чи незадовільної поведінки з боку батька по відношенню до дитини помічено не було. За місцем проживання: у дитини є власна кімната, обладнана на належному рівні меблями та іграшками. У квартирі наявна вся необхідна техніка. Батько не був помічений у залишенні дитини без нагляду або піддавання дівчинки у небезпечні ситуації. Суд приймає висновок, виданий 04.03.2025 Службою надання матеріальної допомоги Управління у справах молоді Окружного управління Райнікендорф Берліну як належний, достатній, достовірний та допустимий доказ на підтвердження соціального та психо-емоційногопсихологічного стану та розвитку дитини в умовах проживання з батьком. Згідно з вказаним висновком, [PERSON] росте в безпечному та сприятливому середовищі, де повністю задовольняються її емоційні, соціальні та академічні потреби. Її розвиток відповідає віку, він стійкий і позитивний. Дитина підтримує тісний і довірливий зв`язок зі своїм батьком, який забезпечує їй безпеку та емоційне благополуччя. Також у висновку відображено, що [PERSON] має власну кімнату, яка обладнана відповідно до її віку та пропонує їй сприятливе середовище для її благополуччя, відпочинку та розвитку. Її потреби, включаючи збалансоване харчування та достатність кількості одягу, повністю задовольняються. Вона регулярно отримує медичне обслуговування, проходить призначенні профілактичні огляди, стан здоров`я не викликає занепокоєння. Ліана регулярно відвідує дитячий садок, бере активну участь у виховних та дозвільних заходах, проявляє інтересе до навчання, позитивно взаємодіє з однолітками та добре інтегрована у своє соціальне середовище, бере участь у позашкільних заходах, що підтримує її соціальний та емоційний розвиток. Дослідженням у судовому засіданні висновку дипломованого та сертифікованого відповідно до міжнародних стандартів психолога [PERSON] (згідно з поясненнями представника позивача - є українцем який практикує у ФРН) від 06.03.2025 встановлено, що дитина успішно відновлюється та інтегрується у суспільство, розуміє себе, як окрему особистість, розуміє причинно-наслідкові зв`язки своєї поведінки, настрій під час діагностики стійкий, увага зосереджена, вивчає та досліджує своє місце у світі та групі однолітків, розуміє ролі, вивчає норми поведінки у суспільстві, відділяє фантазії від реальності, розуміє стосунки влади у родині і поза нею. За результатами індивідуальної психологічної діагностики рекомендовано перебування у місці поза веденням зони бойових дій, активний спосіб життя, підтримки близьких, продовження адаптація за сприятливих для дитини умов. За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьківна виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Отже, при вирішенні питання про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, проживання матеріа на тимчасово окупованій третирії України, де наразі існує загроза проведення бойових дій, дійшов висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідачки у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні.

Outcome: approved