Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

[PERSON] який діє в інтересах [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Отинійської селищної ради про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього сина [PERSON] та стягнення аліментів на його утримання у розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Стислі позиції учасників у справі. Аргументи позивача. Сторони уклали шлюб, який 11.10.2018 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області між сторонами розірвано. Під час вказаного шлюбу позивачка народила [PERSON] [INFO] . Однак відповідач не навідується до дитини, бачився з дитиною останній раз більше 4-х років назад, у нього немає жодного батьківського інтересу та турботи, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовий розвиток, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, не спілкується з дитиною. Синові аліменти не сплачує та не надає ніякої матеріальної допомоги сину [PERSON] , до сина проявляє повну байдужість відповідач зовсім не виконує та не здійснює жодній дії, спрямованих на їх виконання. Разом з цим [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання сина, що є його обов`язком, у зв`язку із чим важає, що [PERSON] має повну спроможність сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 2000 гривень на дитину щомісячно. Відповідач. У судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, а позивач не заперечував проти розгляду справи у зачоному порядку. І тому, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК суд здійснював заочний розгляд справи. Третя особа подала висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9 - свідоцтво про народження). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 18 липня 2014 року у виконкомі Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 7, розірвано. Неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з [PERSON] (а.с. 13). Також з довідки селищної ради від 11 березня 2024 року вбачається, що зі слів [PERSON] батько дитини, [PERSON] після розлучення участі у вихованні дитини не приймає, аліменти не сплачує (а.с. 19). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 29 травня 2024 року та довідкою 7/24 від 29 травня 2024 року встановлено, що матеріально-побутові умови за адресою [ADDRESS] , задовільні. [PERSON] здійснює утримання своєї дочки [PERSON] в добровільному порядку, свого пасинка [PERSON] та свого сина [PERSON] (а.с. 14,15,16). Довідкою Ліснохлібичинського ліцею Отинійської селищної ради від 10 червня 2024 року підтверджується, що [PERSON] з 01.09.2022 року навчається у 3 класі Ліснохлібичинського ліцею Отинійської селищної ради. [PERSON] цікавиться навчанням сина, ретельно відвідує батьківські збори, комунікує з класним керівником і вчителями. З мамою у [PERSON] налагоджений добрий емоційний контакт. За час навчання батько на батьківські збори не з`являвся, навчанням дитини жодного разу не цікавився (а.с.17). Відповідно до відповіді КНП "Коломийський РЦПМСД КМР" на запит від 11 червня 2024 року, батько дитини [PERSON] до сімейного лікаря в амбулаторію жодного разу не появлявся і станом здоров`я дитини не цікавиться (а.с.20). Згідно з висновком виконавчого комітету Отинійської селищної ради від 13.08.2024 року № 192/2024, про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, вирішено відмовити в задоволенні заяви жительки [ADDRESS] [PERSON] про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] стосовно [PERSON] , [INFO] та надати висновок, передбачений п.5 ст. 19 Сімейного кодексу України. У висновку вказано, що Службою у справах дітей Отинійської селищної ради було здійснено виїзд за місцем проживання неповнолітньої дитини. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] разом з мамою [PERSON] , вітчимом [PERSON] , братом [PERSON] . На комісії [PERSON] повідомила, що 11 жовтня 2018 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області шлюб з [PERSON] , було розірвано. Після розірвання шлюбу батько дитини [PERSON] припинив спілкування з сином, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням, також не забезпечує необхідним харчуванням, лікуванням, не спілкується з дитиною, не створює та не забезпечує умов для отримання освіти. Батько дитини [PERSON] до сімейного лікаря в амбулаторію жодного разу не появлявся і станом здоров`я дитини не цікавився. За час навчання [PERSON] на батьківські збори не з`являвся, навчанням дитини жодного разу не цікавився. Однак на Комісії, головний спеціаліст служби у справах дітей Отинійської селищної ради Сончак О.Р. зазначила, що на даний час батько [PERSON] , [INFO] у телефонній розмові засобом зв`язку (Viber) запевнив, що знаходиться за межами України, «з його слів» Республіка Польща та повідомив, що у нього немає жодних доказів довести, що він матеріально допомагав дитині та спілкувався, на даний час немає можливості захистити свої права батька перед судом, але повідомив, що і надалі хоче спілкуватись з дитиною. У зв`язку із чим комісія вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно [PERSON] , [INFO] (а.с.43-44). Оцінка суду щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А з огляду на положеннями пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи охорони дитинства і виховання визначаються виключно законами України. Зокрема, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, праву дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обов`язків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом. В силу положень частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, мірою відповідальності для батьків може бути позбавлення їх батьківських прав, на підставі рішення суду, за наявності будь-якої підстави, що передбачена пунктами 1-6 частини 1 статті 164 цього кодексу. Виходячи з положень пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, на який посилається позивач для задоволення позову, підставою для позбавлення батьківських прав, є ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або від забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. А тут суд враховує, що основні обов`язки, які беззаперечно входять до кола обов`язків з виховання дитини, як складової частини батьківського піклування, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Батьки зобов`язані поважати дитину. Разом з цим суд враховує, що відповідно до пунктів 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У цій справі суд констатує, що [PERSON] відповідно до висновку виконавчого комітету повідомив, що має бажання спілкуватись і брати участь у вихованні і спілкуванні з сином. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Тому суд використовує рішення Європейського суду з прав людини (справа «Савіни проти України») від 18 грудня 2008 року в якому цей суд зазначив, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000 -IX). Також, суд враховує рішення цього ж суду від 07 грудня 2006 року ("Хант" проти України, п.58), в якому було звернуто увагу на те, що факт оскарження заявником заяви про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до сина, що повинно враховуватись. І суд відзначає, що встановлені ним обставини прямо вказують на те, що відповідач хоче продовжити виконувати свій батьківській обов`язок, про що майже одразу прямо і недвозначно заявив службі у справах дітей. І з огляду на вік дитини (повних 9 років), суд переконаний у тому, що наявність юридичного права у батька контактувати із ним, повністю відповідає найкращим інтересам цієї дитини. Позаяк є надзвичайно важливим у цьому віці. А будь-які виключні обставини, які б реально існували на цей момент і свідчили би на користь необхідності виключення такого зв`язку і таких прав між [PERSON] та його рідним, біологічним батьком, позивачем не доведено. І знову ж таки, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, суд вважає, що підстав позбавляти відповідача батьківських прав щодо його доньки не має. У зв`язку із чим на думку суду позов в частині позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню повністю. Оцінка суду щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Положення частини 1 і 2 статті 51 Конституції України гарантують, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. А положеннями частини 6 статті 7 та частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, та щодо дитини. Статті 180 та 181 СК України встановлюють обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, за домовленістю між батьками. При цьому, згідно частини 1 статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. А тому, на підставі частини першої статті 55 Конституції України, частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 Сімейного кодексу України порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до положень частини третьої статті 181, частини першої статті 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня пред`явлення позову. Згідно з частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а сам їх розмір повинен бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитину. При визначенні розміру аліментів, суд врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; відсутність доказів про поганий стан здоров`я чи скрутне матеріальне становище платника аліментів; відсутність доказів наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Інші обставини, що мають істотне значення для вирішення питання про розмір аліментів (передбачені частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України) суд урахувати також не міг, за відсутністю доказів їх наявності. Отже, оскільки позивач просить суд захистити порушене право способом, який передбачений законом шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, суд вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Висновок суду щодо судових витрат. З огляду на те, що позов щодо стягнення аліментів підлягає задоволенню на користь позивача, але вона звільнена від сплати судового збору, в силу положень частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача у дохід держави Україна, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, як сума судового збору. Таким чином,

Outcome: partial