Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

21.10.2024 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви за позовом [PERSON] до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло Сергій Юрійович про зняття арешту з нерухомого майна. Свої вимоги мотивує тим, що 15.07.2013 о 09 годині 49 хвилин за № 1646008 відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві (код ЄДРПОУ 35008087) було накладено обтяження майна/права у вигляді арешту на належну згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , [INFO] , (код РНОКЛП [NUMBER] ) житлову квартиру за адресою [ADDRESS] . Підставою для накладання вище зазначеного арешту, згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № [NUMBER] від 11.02.2013 ВДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві. [INFO] син позивача, громадянин України [PERSON] 1985 року народження помер, що підтверджує свідоцтво про смерть видане Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 14 лютого 2024 року серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частини житлового приміщення (квартира) за адресою: [ADDRESS] . 26.07.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Сергієм Юрійовичем на підставі поданої заяви позивача [PERSON] про прийняття спадщини, було зареєстровано Спадкову справу №72759027 від 26.07.2024. Проте, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забігайло С.Ю. своєю постановою від 14 жовтня 2024 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва на спадщину за законом, у зв`язку із тим, що на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 393734995 від 05.09.2024 позивач дізналася про накладання арешту на вище зазначене спадкове майно (квартиру), яке залишалося після смерті її сина і звернувшись з заявою про зняття арешту/заборони у відповідності до вимог чинного законодавства України до Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства Юстиції України отримала відмову від 07.10.2024 з рекомендацією звернення до суду з відповідною позовною заявою. Також з вище зазначеної відповіді Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства Юстиції України позивачу стало відомо, що 22.07.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] від 11.02.2013 на підставі п.3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на той час). Таким чином, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом на захист порушених прав. В позовній заяві позивач просить суд скасувати арешт на частку [PERSON] , [INFO] , квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 1646008 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 17.07.2013 за № 1646008 про арешт на частку [PERSON] , [INFO] , квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного позивач просить суд позов задовольнити. Склад суду визначено відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду. 21.10.2024 справу передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.10.2024 у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом/повідомленням сторін. 12.12.2024 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення та припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Статтею 41 Конституції України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що Відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 15.07.2013 було накладено обтяження майна у вигляді арешту на належну згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом [PERSON] житлову квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявність запису про арешт нерухомого майна № 1646008, внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП [NUMBER] від 11.02.2013 ВДВС Солом`янського РУЮ в м. Києві. Тобто, як вбачається із вищевказаного, арешт нерухомого майна був накладений саме Солом`янським ВДВС РУЮ в м. Києві. Як вбачається з матеріалів справи вказаний арешт накладено на майно боржника з метою його конфіскації в межах кримінального провадження. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (маймо), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до частини першої та другої статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видасться на ім`я кожного з них, із зазначенням імені і а частки у спадщині інших спадкоємців. У відповідності до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Згідно ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому відповідачами у такій справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Як особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом виконують судові рішення. Подібні висновки в частині застосування статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" щодо належних відповідачів у відповідній категорії справ є сталими та неодноразово висловлювалися Верховним Судом у постановах від 01.04.2019 у справі № 461/5308/16. від 03.07.2019 у справі № 461/7265/16-й, від 10.06.2020 у справі № 183/59/17-ц, від 04.08.2020 у справі № 607/3748/18, від 07.12.2022 у справі № 359/3609/19, від 27.01.2023 у справі № 343/565/21. від 29.03.2023 у справі № 462/8376/20, а також постановах від 26.06.2019 у справі № 521/17712/15, від 13.11.2019 у справі № 745/691/18, від 12.08.2021 у справі № 756/14542/19, від 26.01.2022 у справі № 457/726/17, від 02.02.2022 у справі № 607/3269/21. та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18. Відтак, заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача і боржником виконавчого провадження, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Відповідно до частини четвертої статті 236 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховною Суду. Як вбачається з позовної заяви позивач пред`явила позовні вимоги до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке не є стороною у виконавчому провадженні та не накладало арешт на спірне майно. Відповідно до положень ч. 2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Відповідач - це особа, яка на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Зі змісту наведених положень процесуального законодавства вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального право відношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивача покладено обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів, як на підставу своїх вимог щодо наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що право власності на майно порушено саме Центральним міжрегіональним управління Міністерства юстиції (м. Київ), та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Варто зазначити, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежним відповідачем у зазначеній справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Про необгрунтованість заявлених вимог пред"явлених позивачем саме до Центрального мідрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було зазначено у своєму відзиві відповідачем. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Згідно ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Таким чином, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З огляду на зазначене вище, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача, позивачем у передбаченому законом порядку подано не було. Отже, у зв`язку з тим, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежним відповідачем у цій справі, у позові [PERSON] до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позивачем вимог до неналежністю відповідача. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, правові підстави для стягнення з відповідача понесених судових витрат, суд не вбачає.

Outcome: dismissed