Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

В лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору: Приватний нотаріус Остапенко Євгенія Євгенівна, державний реєстратор прав на нерухоме майно Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Дмитро Сергійович про витребування майна з чужого незаконного володіння та зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилається на те, що він придбав квартиру у [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі продажу спірної квартири посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Остапенком Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 671. Вказаний правочин було зареєстровано у державному реєстрі правочинів 22.06.2011 року за № 4505956. 18.10.2023 року він звернувся до державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюна Д.С. з метою реєстрації права власності на вказану вище квартиру. Рішенням № 69862742 від 23.10.2023 року йому було відмовлено у здійсненні реєстраційної дії у зв`язку з наявним зареєстрованим обтяженням на нерухоме майно. В подальшому йому стало відомо, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року у справі № 367/6883/14-ц було задоволено клопотання [PERSON] та накладено арешт у вигляді заборони відчуження на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 49503158 від 24 грудня 2015 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ Думанською А.Л. було накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. За правилами п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення\~«адресат відсутній за вказаною адресою». У відповідності до ст.ст.\~174,\~178 ЦПК України\~відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Третя особа, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Остапенко Є.Є. в судове засідання не прибула, на електрону пошту суду надала письмову заяву,в якій просила суд розглядати справу без її участі, при вирішенні справи по суті поклалася на розсуд суду. Також повідомила суду, що її приватну нотаріальну діяльність по Ірпінському нотаріальному округу припинено ( а.с.78). Третя особа, державний реєстратор прав на нерухоме майно Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Тютюн Дмитро Сергійович, в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснень щодо позовних вимог суду не надавав. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до\~ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача та третіх осіб, в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Відповідно до ч.\~2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, 22 червня 2011 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 22 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Остапенко Є.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 671 ( а.с.7-10). Вказаний договір купівлі продажу було внесено до реєстру правочинів приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Остапенко Є.Є. 22 червня 2011 року за № 4505956 ( а.с.11). Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 червня 2015 року накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а.с.12-13). Рішенням державного реєстратора Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 23 жовтня 2023 року № 69862742 [PERSON] було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно ( а.с.14,21). Спірні правовідносини урегульовані\~ЦК України\~і Законом № 1952-ІV у редакціях, чинних на 26 червня 2011 року. При розгляді цієї справи постало питання в розмежуванні правової природи державної реєстрації правочину з нерухомим майном і державної реєстрації права власності на момент виникнення спірних відносин. Відповідно до пунктів 1, 4 частини\~\~другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір\~\~є\~\~двостороннім,\~\~якщо\~\~правами\~\~та\~\~ обов`язками наділені обидві сторони договору. Частиною першою\~статті 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша\~статті 639 ЦК України). Частиною третьою\~статті 640 ЦК України\~передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі\~статтею 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені\~законом, зокрема із правочинів.\~Право\~\~власності вважається набутим правомірно,\~\~якщо інше прямо\~\~не\~\~випливає\~\~із\~\~закону\~\~або\~\~незаконність\~\~набуття\~\~права власності не встановлена судом. Стаття 210 ЦК України\~встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо\~\~договір\~\~про\~\~відчуження\~\~майна\~\~підлягає\~\~державній \~реєстрації,\~\~право\~\~власності\~\~у\~\~набувача виникає з моменту такої реєстрації\~\~(частини третя, четверта\~статті 334 ЦК України). Відповідно\~до\~статті\~655\~ЦК\~України\~за\~\~договором\~-купівлі\~продажу\~\~одна\~\~сторона\~\~(продавець)\~передає\~або\~зобов`язується\~\~передати\~\~майно\~\~(товар)\~\~у\~\~власність другій стороні (покупцеві),\~\~а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір\~-\~купівлі\~продажу\~\~земельної\~ділянки,\~\~єдиного\~майнового\~\~комплексу,\~\~житлового\~\~будинку\~\~(квартири)\~\~або\~\~іншого нерухомого\~\~майна\~\~укладається\~\~у\~\~письмовій\~\~формі\~і\~\~ підлягає нотаріальному\~\~посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина перша\~статті 657 ЦК України). Згідно з приписами частин першої, другої, четвертої\~статті 182\~ЦК України право власності та інші речові\~\~права\~\~на\~\~нерухомі\~\~речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів\~\~щодо нерухомості\~\~є публічною,\~\~здійснюється відповідним органом,\~\~який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію\~\~та\~\~зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до\~статті 2 Закону № 1952-IV\~державна реєстрація речових прав на нерухоме\~\~майно (далі\~\~- державна\~\~реєстрація\~\~прав) - офіційне\~\~визнання і підтвердження державою\~\~фактів\~\~виникнення,\~\~переходу\~\~або\~\~припинення\~\~прав\~\~на\~нерухоме\~майно,\~\~обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових\~\~прав\~\~на\~\~нерухоме\~\~майно (далі\~\~- Державний\~\~реєстр прав) - єдина державна інформаційна система,\~\~що містить відомості про права на нерухоме\~\~майно,\~\~їх\~\~обтяження,\~\~а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Згідно з частинами першою, третьою, шостою\~статті 3 Закону № 1952-IV\~державна реєстрація\~прав\~є\~\~обов`язковою.\~\~Інформація\~\~про\~права\~\~на\~\~нерухоме\~\~майно\~\~та\~\~їх\~\~обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно,\~\~які\~\~підлягають\~\~державній реєстрації відповідно до цього\~Закону,\~\~виникають з моменту\~\~такої реєстрації. Будь-які\~\~правочини\~\~щодо\~\~нерухомого\~\~майна\~\~(відчуження, управління,\~\~іпотека тощо) укладаються,\~\~якщо право\~\~власності\~\~на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього\~Закону. За приписами пункту 1 частини першої\~статті 4 Закону № 1952-IV\~обов`язковій державній реєстрації підлягають речові\~\~права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам,\~\~державі в\~\~особі\~\~органів, уповноважених управляти державним майном,\~\~іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям,\~\~іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. З урахуванням наведених вище норм для набуття у власність нерухомого майна недостатньо лише факту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації цього договору, оскільки визначальним є здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Тобто і\~ЦК України, і Закон № 1952-IV розрізняють факт реєстрації правочину, що підтверджує ту обставину, що таке дійсно відбулося реально, правочин вчинено, посвідчено нотаріусом і вказаній нотаріальній дії присвоєно відповідний номер у реєстрі правочинів. Тоді як реєстрація права власності підтверджує визнання державою факту, що конкретне майно належить конкретній особі і така реєстрація вчиняється в іншому реєстрі. Згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до частини четвертої\~статті 3 Закону № 1952-IV\~в редакції, чинній на час укладення договору купівлі продажу спірної квартири 22 червня 2011 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. До 1 січня 2013 року відповідно до пункту 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~наказом Мін`юсту України від 07 лютого\~2002 року № 7/5,\~державна реєстрація прав проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України»\~та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012\~вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному\~(абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального\~закону\~положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». \~Відтак хоч \~Закон № 1952-ІV\~прийнятий пізніше, проте\~статтею 4 ЦК України\~встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до\~Конституції України\~та\~ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до\~Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж\~ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до\~ЦК України, які мають розглядатися одночасно. \~Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до\~ЦК України\~подані не були, то з огляду на положення\~статті 4 ЦК України\~та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший\~закон\~скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. \~Отже, зазначення у\~ЦК України\~про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього\~Кодексу\~є достатньою підставою вважати, що норма\~ЦК України\~превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми\~закону\~можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням\~ЦК України. Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин. \~У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»\~(Steel and others v. the United Kingdom)\~та ін.). Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися\~законом\~для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися\~законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства»\~The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що\~закон\~має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. \~Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми\~ЦК України\~(чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином. Щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року. \~Згідно зі\~статтею 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені\~законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена\~законом\~або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України\~встановлює, що\~правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин\~є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України\~передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню,\~виникає у набувача з моменту такого посвідчення\~або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). \~\~Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми\~ЦК України\~(чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20. Набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року. У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна. Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. \~Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що\~особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей\~334,\~657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. майно. Спірні правовідносини у справі виникли 22 червня 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири). Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо: -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ в\~ЦК України\~містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ за\~Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). \~Істотно, що частиною третьою\~статті 3 Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми\~закону\~не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року. \~Водночас\~стаття 182 ЦК України\~у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення\~законом\~лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої\~статті 3\~Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI)\~не належали. \~Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої\~статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої\~статті 3 Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI) та частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу. \~ \~ \~ \~ У постанові від 22 червня 2021 року справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20 Велика Палата Верховного Суду справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20 дійшла висновку, що з суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої\~статті 3 Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI) та частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу слід вирішувати на користь пріоритетності норм\~ЦК України. Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~- з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. \~ \~ \~ \~\~За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116),\~від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки реєстрація договору купівлі продажу квартири від 26 червня 2011 року була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його укладення, договір купівлі продажу було зареєстровано в реєстрі правочинів та необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в позивача прав власника на квартиру. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення\~статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved