Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

І. Позовні вимоги та обґрунтування. [PERSON] (далі Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач, [PERSON] ), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 62\~900 грн. 00 коп., 3 % річних за період з 01.08.2024 року у розмірі 419 грн. 00 коп., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.08.2023 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір позики за яким Позивач надав Відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 62 600 грн. 00 коп. зі строком повернення до 01.08.2024 року, однак Відповідач грошові кошти не повернув, на письмову претензію про повернення коштів не відреагував, а тому [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою. ІІ. Позиції сторін. У судове засідання Позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, відзив на позов не надав. Згідно зі ст. 280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ч. 4 ст.\~223, ст.\~280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2\~ст. 247 ЦПК України). Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступного. ІІІ. Встановлені судом обставини, мотиви ухвалення рішення суду. Відповідно до ст.ст.\~4,\~5 ЦПК України, ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10.08.2023 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики за яким позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 62\~600 грн. 00 коп. зі строком повернення до 01.08.2024 року, що підтверджується копією розписки, яка додана до позовної заяви, а також наданим позивачем для огляду у судовому засіданні її оригіналом від 10.08.2023 року. 01.08.2024 року Позивач направив Відповідачу письмову Претензію про повернення наданих 10.08.2023 року у борг грошових коштів у розмірі 62\~000 грн. 00 коп. у строк до 10.08.2024 року, що підтверджується копією вказаної Претензії від 01.08.2024 року, а також відповідними поштовими квитанціями. Станом на день розгляду справи сума боргу за розпискою Відповідачем не повернута. Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання Відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики від 10.08.2023 року, проте Відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом Відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За час розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Таким чином, враховуючи, що Відповідач зобов`язання повернути кошти у розмірі 62 600 грн. 00 коп. у строк, визначений договором позики, а саме до 01.08.2024 року, не виконав, права позивача підлягають захисту. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У той же час Позивач заявив вимогу про стягнення боргу у розмірі 62 900 грн 00 коп., що не відповідає фактичній сумі грошових коштів, переданих у позику, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі фактично наданих відповідачу грошових коштів, а саме 62 600 грн 00 коп. Крім того, відповідно до приписів статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі вищевказаної норми закону Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача нарахованих 3 % річних за період з 01.08.2024 року по 21.10.2024 року у розмірі 419 грн. 00 коп. За арифметичним перерахунком суду, нараховані позивачем за період з 01.08.2024 по 21.10.2024 року на суму боргу 62 600 грн. 00 коп. три проценти річних у сумі 419 грн. 00 коп. підлягають стягненню з Відповідача у заявленому розмірі. Враховуючи викладене, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 62\~600 грн. 00 коп. та нараховані 3 % річних у розмірі 419 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У статті 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 526, 527, 530, 611, 625, 639, 1046, 1049 ЦК України,

Outcome: partial