Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми , в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 30.10.2008 р. Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області) та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [NUMBER] , виданий 17.01.2001 р. Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області) суму 351 979 (триста п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот сімдесят дев`ять ) грн. 27 коп. та суму судових витрат по справі у розмірі 3520, 00 (три тисячі п`ятсот двадцять ) грн. 00 коп., що складається із судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.01.2020 року позивач, [PERSON] позичив [PERSON] (надалі відповідач) суму, еквівалентну 6000,00 доларів США (шість тисяч доларів США) з обов`язком повернути грошові кошти до 21 травня 2020 року. Гроші відповідач просив надати для власних потреб. На підтвердження факту передачі грошей відповідачем було надано письмову розписку згідно положень ст.ст. 1046-1047 ЦК України. Після спливу строку повернення грошові кошти відповідачем повернуті не були. Позивач звертався до відповідача із проханням повернути гроші, телефонував, писав у месенджері, але до цього часу кошти не повернуті. Оскільки вимога про повернення грошових коштів була визначена сторонами до 21.05.2020 року, про що відповідач власноручно зазначив у розписці, з 22.05.2020 року відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку по поверненню грошових коштів на підставі договору позики. Тобто, період прострочки і відповідно період, за який відбувається нарахування штрафних санкцій, визначається з 22 травня 2020 року по 31 березня 2023 року. Сума заборгованості за позикою станом на 31 березня 2023 року з урахуванням офіційного курсу НБУ долару США до української гривні становить: 6000,00 (доларів США) х 38,00 (середній курс валют) = 228000 грн. (двісті двадцять вісім тисяч грн. 00 коп). Окрім того, відповідач, що порушив виконання зобов`язання по поверненню належних мені коштів, повинен сплатити мені суму штрафних санкцій за весь період прострочки за наступним розрахунком: Сума боргу: Основна сума заборгованості за договором:Сума боргу з 22/05/2020 до 31/03/2023 228 000, 00 грн. Всього:228 000, 00 грн. Інфляційні витрати: Останній період (22/05/2020 - 31/03/2023) Індекс інфляції червень 2020100,20 липень 202099,40 серпень 202099,80 вересень 2020100,50 жовтень 2020101,00 листопад 2020101,30 грудень 2020100,90 січень 2021101,30 лютий 2021101,00 березень 2021101,70 квітень 2021100,70 травень 2021101,30 червень 2021100,20 липень 2021100,10 серпень 202199,80 вересень 2021101,20 жовтень 2021100,90 листопад 2021100,80 грудень 2021100,60 січень 2022101,30 лютий 2022101,60 березень 2022104,50 квітень 2022103,10 травень 2022102,70 червень 2022103,10 липень 2022100,70 серпень 2022101,10 вересень 2022101,90 жовтень 2022102,50 листопад 2022100,70 грудень 2022100,70 січень 2023100,80 лютий 2023100,70 Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) = 1.45801084 Інфляційне збільшення: 228 000,00 x 1.45801084 - 228 000,00 = 104 426, 47 грн. 3% річних, розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання :Кількість днів у періодіСума з 22/05/2020 до 31/12/2020 228 000,00 x 3 % x 224 : 366 : 1002244186, 23 грн. з 01/01/2021 до 31/03/2023 228 000,00 x 3 % x 820 : 365 : 10082015366,58 грн. Всього штрафних санкцій: 19 552,80 грн. Загальна заборгованість: період прострочення грошового зобов`язанням 1044 дня 228 000, 00 (сума боргу) + 104 426, 47 (інфляційне збільшення) + 19 552, 80 (штрафні санкції) = 351 979, 27 грн. 08.02.2023 року позивачем до суду було подано заяву про зміну предмету позову та уточнений склад учасників , відповідно якої позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 30.10.2008 р. Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області) та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [NUMBER] , виданий 17.01.2001 р. Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області) суму 351 979 (триста п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот сімдесят дев`ять ) грн. 27 коп. та суму судових витрат по справі у розмірі 3520, 00 (три тисячі п`ятсот двадцять ) грн. 00 коп., що складається із судового збору. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява, в якій остання просить розглянути справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шматько Т.М. подала відзив на позовну заяву, в якому просила поновити процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважала, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, позивачем не надано оригінал боргової розписки, протиправно нараховано індекс інфляції на валютне зобов`язання у розмірі 50% самого боргу, невірно розраховано 3% річних, що в сукупності є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась про час та місце слухання справи повідомлялась шляхом направлення судових повісток за адресою: зареєстрованого місця проживання відповідача, які були повернути оператором поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. З аналізу пунктів 99, 99-1, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, слідує, що у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику з відповідною відміткою. До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц. У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з тим, що адресат «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено , що 24 січня 2020 року [PERSON] , (надалі позивач), позичив [PERSON] (надалі відповідач) суму, еквівалентну 6000,00 доларів США (шість тисяч доларів США) з обов`язком повернути грошові кошти до 21 травня 2020 року. Гроші відповідач просив надати для власних потреб. На підтвердження факту передачі грошей відповідачем було надано письмову розписку згідно положень ст.ст. 1046-1047 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1047 ЦКУ, договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд вказує, що боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Аналізуючи практику Верховного Суду України, боргова розписка повинна містити: факт отримання позики та обов`язок її повернення (постанова ВСУ від 16 січня 2019 року №464/3790/16-ц, Постанова ВСУ від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, Постанова Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 379/942/17, провадження № 61-39368св18 від 01 липня 2020 року) предмет позики (якщо це грошові кошти, то треба в цифровому вираженні та прописом зазначити, в якому розмірі надається позика), назву валюти грошового зобов`язанням. Ні ВСУ, ні ЦПК не наголошує на тому, що в борговій розписці обов`язково потрібно вказувати ідентифікаційний код, паспорт, телефоні контакти, електрону пошту та іншу персональну інформацію боржника. Інформація стосовно (ідентифікаційного коду, номеру телефону, місця складання боргової розписки, місце проживання та реєстрації особи, електрона адреса) прописується в борговій розписці для того, щоб кредитору можна було ідентифікувати особу боржника, і зекономити час при зверненні до суду, і розуміти кому саме були надані грошові кошти у борг. Отож, виходячи із вище вказаного боргова розписка, яка написана від імені [PERSON] , має факт отримання суми у розмірі 6000 доларів США від [PERSON] та зобов`язанням повернути кошти до 21.05.2020 року, має предмет позики - це грошові кошти у розмірі 6000 доларів США. Тобто, боргова розписка написана відповідно до вимог ЦКУ. Оскільки відповідач у встановлений строк борг не сплатив, позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача, крім основного боргу у розмірі 228 000 грн., також 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 19 552,80 грн. та суми інфляційних витрат в розмірі 104 426,47 грн. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних),у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики грошей від 24.01.2020 , який був укладений між сторонами шляхом складення боргової розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 24.01.2020 , в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідачем в ході судового розгляду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Борговою розпискою від 24.01.2020 встановлений строк виконання зобов`язання - до 20.05.2020. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу у визначений договором позики строк, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 24.01.2020, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідачів основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором позики у повному обсязі у розмірі 228 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Отже, у розумінні наведених приписів кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16. Розрахунок 3% річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір нарахованих відповідачу 3% річних за порушення зобов`язань за договором позики за період з 22.05.2020 по 31.12.2020 (в межах позовних вимог) складає 19 552,80 грн, перевірений судом та встановлено, будь-яких заперечень щодо наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано. Разом з тим, у позивача також наявне право на стягнення з відповідача відсотків за користування позикою з огляду на те, що відповідно до статей 536, 1048 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця. Відповідно до ч. 1 ст.1050ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначений розмір 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України визначений з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Враховуючи, що відповідачі не виконали грошове зобов`язання, не сплатили на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 228 000,00 грн. , суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат у розмірі 104 426,47 грн . нарахованих за період з 22.05.2020 р. по 31.03.2023 р. На підставі викладеного, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню відповідно до заявлених вимог та з урахуванням наведених розрахунків. Відповідно до ч.ч.1,2ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову -на відповідача; уразі відмовив позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3520,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved