Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

23 грудня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на таку частку. В обґрунтування позовної заяви позивачі зазначили, що вони разом із відповідачем [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] належали 90/100 частини загальної площі квартири, інші 10/100 частки належали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а саме - по 10/300 частки кожному. Згідно договору дарування № 3-1924 від 12 грудня 2023 року [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняла у подарунок 40/100 часток квартири. Таким чином наразі [PERSON] є власником 50/100 частки квартири, [PERSON] власником 40/100 та 10/300 часток квартири, [PERSON] 10/300 частки квартири, а [PERSON] - власником 10/300 частки квартири. Частка відповідача є незначно, складає 3,09 кв.м. загальної площі квартири, з яких 1,72 кв.м. - житлової площі. Відповідач є матір`ю колишнього чоловіка позивача 1 та бабусею позивача 2. Між сторони склалися неприязні відносини, спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Разом з тим позивачі зазначають, що з іншим співвласником квартири - [PERSON] вони перебувають у дружніх відносинах та не мають проблем з приводу вирішення питань щодо квартири. Відповідач ніколи не проживала у спірній квартири, частка квартири, володільцем якої вона є по факту їй не цікава та не потрібна. Позивач [PERSON] зверталася до відповідачки з пропозицією викупити належну їй частку квартири, що у грошовому еквіваленті складає 123 420,00 грн, однак відповіді не отримала. Оскільки частка є маленькою, її неможливо виділити в натурі, а припинення права власності відповідача на вказане майно не завдасть істотної шкоди її правам та інтересам. Таким чином позивачі просять суд припинити право власності [PERSON] на 10/300 частки у спільному майні - квартирі [ADDRESS] з виплатою відповідачці компенсації у розмірі 123 420,00 грн; у зв`язку із припиненням права власності [PERSON] на частку у спільному майні, визнати право власності на 10/300 частки вказаної квартири за [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/1107/25 між суддями від 17 січня 2025 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповалової К.В. Згідно інформації, яка міститься у Єдиному державному демографічному реєстрі, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 січня 2025 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 лютого 2025 року на 10:00 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] , а також задоволено клопотання представника позивача про витребування від КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" належним чином засвідчених копій правовстановлюючих документів, які були підставою для реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] та документів, які посвідчують особу власника. 06 лютого 2025 року до суду від КП Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшла витребувана судом інформація. 10 лютого 2025 року до суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору надійшли письмові пояснення щодо позову. У підготовчому засіданні 25 лютого 2025 року представником позивачів було долучено до матеріалів справи копію квитанції на підтвердження внесення коштів на депозит суду та підготовче засідання було відкладено на 14 березня 2025 року на 11:00 год. для повторного виклику відповідача у справі. У підготовче засідання призначене на 14 березня 2025 року з`явилися позивачі та їхній представник, відповідач до суду не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить роздруківка трекінгу поштового відправлення із сайту АТ "Укрпошта". Ухвалою суду від 14 березня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 11 квітня 2025 року. У судовому засіданні 11 квітня 2025 року позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, враховуючи викладені у позовній заяві обставини та підстави його подання. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вказала, що не розуміє чому їй після смерті сина у спадщину виділено таку малу частку у спірній квартирі, вказала, що її сина обдурила колишня дружина, коли вони оформлювали право власності на спірну квартиру, зазначила, що позивачка [PERSON] забороняє онукам спілкуватись з нею, вони не дзвонять їй, не приходять до неї, не піклуються про неї. При цьому, вони мають у власності інші квартири, дачу, але хочуть забрати у неї ще й спірну квартиру. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору не заперечував проти задоволення позовних вимог. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи, що у судовому засіданні була присутня її представник, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність позивачки [PERSON] . Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивачки, представника позивачів, відповідачки, третьої особи, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням доходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 5 травня 2000 року, виданого Головним управлінням житлового забезпеченням КМДА, за [PERSON] (позивач) та [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] в таких долях: 90/100 частин від загальної площі за [PERSON] та 10/100 частин від загальної площі за [PERSON] (а.с. 15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, видане Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), актовий запис № 1112 (а.с. 17). Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування частки квартири від 20 грудня 2023 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] (позивач) прийняла в дар 40/100 часток квартири [ADDRESS] (а.с. 18-19). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцями майна померлого [PERSON] ,, а саме - 10/100 частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] (третя особа), [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) у рівних частках, тобто по 1/3 частці кожному. Відповідно [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 10/300 часток вказаної квартири (а.с. 20-21). Відповідно до інформації з ДРРП від 5 жовтня 2024 року спірна квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності у: [PERSON] - 10/300 частки, [PERSON] (відповідачка) - 10/300 частки, [PERSON] - 10/300 та 40/100 частки та [PERSON] -50/100 частки (а.с. 68-69). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 9 грудня 2024 року № 47/24 виділити в натурі належні [PERSON] (відповідачка) 10/300 частки квартири [ADDRESS] з урахуванням часток, що знаходяться у спільній частковій власності інших співвласників [PERSON] , -50/100, [PERSON] - 40/100 та 10/300, [PERSON] -10/300 , відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва - неможливо (а.с. 29-35). Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами встановлених у даному висновку будівельно-технічного експертного дослідження обставин щодо неможливості поділу в натурі спірної квартири. Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ «АН Діон Вест» від 11 вересня 2024 року загальна вартість квартири [ADDRESS] становить 3702583 грн (а.с. 44-58). Під час розгляду справи позивачкою 14 лютого 2025 року внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві сума грошових коштів у розмірі 123420 грн., що відповідає вартості 10/300 частки квартири, що підтверджується квитанцією № 48833115 (а.с. 122). Відповідно до інформації, яка надійшла на виконання вимог ухвали суду від 27 січня 2025 року від Київського БТІ квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 99-101). Згідно інформації, яка міститься у Єдиному державному демографічному реєстрі, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] та відповідно до повідомленої нею у судовому засіданні інформації, фактично відповідачка й проживає за цією адресою. Крім того, відповідно до інформації з ДРРП від 5 жовтня 2024 року відповідачці [PERSON] на праві власності належить 53/300 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та 53/300 частки земельної ділянки під вказаним домоволодінням. Під час розгляду справи, судом встановлено, що між позивачами та відповідачкою склались особисті неприязні відносини, вони не спілкуються, перебувають у конфлікті, відповідачка ніколи не проживала у спірній квартирі, не цікавилась нею та не бажає там проживати (як зазначено нею у судовому засіданні). У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Принцип непорушності права власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Права власника квартири визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної їй 10/300 частини спірної квартири є неможливим, спірна квартира є неподільною. Також встановлено, що між сторонами відсутнє погодження щодо спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки вони перебувають в неприязних відносинах. Відповідно до частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до статті 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно з вимогами частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 9 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 вказав, що: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. У вказаній справі, в якій заявлено вимоги про припинення права на частку у спільній власності та визнання права власності, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що лише відмова у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просив суд) є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності позивача на цю частку (пункт 64). У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14-ц (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Згідно з приписами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Аналіз зазначених приписів Закону України «Продержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права. Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права). Набуття права власності позивачкою на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Крім того, визнання права застосовується не лише у разі наявності порушення такого права, а також у разі його невизнання чи оспорення, що узгоджується з частиною першої статті 15 та статтею 392 ЦК України». Отже, з урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що спільне володіння та користування квартирою неможливе, між сторонами існують неприязні відносини, родинних зв`язків вони не підтримують, згоди щодо спільного користування квартирою між сторонами не досягнуто, що унеможливлює їх одночасне користування житлом. Відповідач у спірній квартирі не проживає, має інше житло, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі аналізу доказів у справі суд дійшов до висновку, що частка відповідача [PERSON] у спірній квартирі є незначною -3,09 кв.м. загальної площі, сторони не можуть проживати в одній квартирі, тому право відповідача на належну їй частку слід припинити, стягнувши на її користь компенсацію вартості частки, що внесена позивачкою на депозитний рахунок, та визнати за позивачкою [PERSON] право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторонами та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня. На думку суду, таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки вона забезпечена іншим житлом. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи визначені позивачами підстави позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до довідки МСЕК від 7 грудня 2023 року відповідачка [PERSON] з 4 грудня 2023 року має 2 групу інвалідності безстроково, а тому вона в силу норм ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved