Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання правочинів недійсними. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що нещодавно дізнався про наявність у [PERSON] листів та розписки від його імені, а саме: 1) без назви від 05.06.2019 наступного змісту: «Я, [PERSON] взял у [PERSON] 913 (девятьсот тринадцать тыс гривен) в долг»; 2) без назви від 07.06.2019 наступного змісту: «Я, [PERSON] взял у [PERSON] 1900 тыс гривен (один миллион девятьсот тысяч гривен) в долг; 3) без назви від 07.06.2019 наступного змісту: «Я, [PERSON] взял в долг у [PERSON] 3 471 000 грн»; 4) розписка від 01.08.2019 наступного змісту: «Я, [PERSON] взял в долг у [PERSON] 4 146 000 (четыре миллиона сто сорок шесть тысяч гривен». Так, вищезазначені листи та розписка не є правочинами, спрямованими на реальне настання правових наслідків, оскільки між ним та відповідачем не було укладено правочинів щодо позики грошових коштів, однак відповідач ввів в оману суд у справі №727/274/23, що призвело до порушення його прав та стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Між ним та відповідачем не були укладені договори позики, а спірні листи та розписка, оригінали яких з незрозумілих для нього підстав знаходяться у відповідача, не відповідають вимогам закону для даного виду договорів в порядку статті 638 ЦК України. У вищезазначених документах відсутні обов`язкові істотні умови даного виду правочинів. Так, лист (без назви) від 05.06.2019, лист (без назви) від 07.06.2019, лист (без назви) від 01.07.2019, розписка від 01.08.2019, не містять відомостей, що він брав у борг саме у відповідача грошові кошти оскільки такі документи не містять: паспортних даних позикодавця; реєстраційного номеру облікової картки платника податків позикодавця; даних про зареєстроване/фактичне місце проживання позикодавця. Просив: визнати лист (без назви) [PERSON] від 05.06.2019 недійсним; визнати лист (без назви) [PERSON] від 07.06.2019 недійсним; визнати лист (без назви) [PERSON] від 01.07.2019 недійсним; визнати розписку [PERSON] від 01.08.2019 недійсною. 16.01.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 17.07.2024 постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. 17.10.2024 постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання. 10.12.2024 постановлено протокольну ухвалу про відмову в об`єднанні справ в одне провадження та ухвалу про відмову в призначенні судової почеркознавчої експертизи, ухвалу про закриття підготовчого провадження. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність обраного позивачем способу захисту та безпідставність позовних вимог. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача [PERSON] повторно звернулась до суду з клопотанням про відкладення судового засідання, призначеного на 16.04.2025 о 14-00 год., яке суд залишає без задоволення з огляду на відсутність доказів поважності її неприбуття до суду. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника. Суд вважає можливим розглянути справу по суті без участі сторін, оскільки їх нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 05.06.2019 позивач склав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] взял у [PERSON] 913 (девятьсот тринадцать тыс гривен) в долг»; 07.06.2019 позивач склав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] взял у [PERSON] 1900 тыс гривен (один миллион девятьсот тысяч гривен) в долг; 07.06.2019 позивач склав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] взял в долг у [PERSON] 3 471 000 грн»; 01.08.2019 позивач склав розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] взял в долг у [PERSON] 4 146 000 (четыре миллиона сто сорок шесть тысяч гривен». 29.03.2023 Чернівецьким апеляційним судом винесено постанову у справі №727/274/23, згідно з якою скасував рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 17.05.2023, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнив, стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 05.06.2019 в розмірі 1309681,86 грн., за договором позики від 07.06.2019 в розмірі 2723693,45 грн. за договором позики від 01.07.2019 в розмірі 4935817,60 грн., за договором позики від 01.08.2019 в розмірі 5834851,48 грн. 05.06.2024 зазначене рішення суду апеляційної інстанції та суду першої інстанції було скасовано постановою Верховного Суду та направлено справу для розгляду за підсудністю до належного суду. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 509 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Позивач стверджує, що він не укладав з відповідачем ніяких договорів позики, а тому просить визнати недійсними листи та розписку. Аналізуючи зміст зазначених документів, суд вважає, що між сторонами були укладені договори позики від 05.06.2019 на суму 913000 грн., від 07.06.2019 на суму 1900000 грн., від 01.07.2019 на суму 3471000 грн., від 01.08.2019 на суму 4146000 грн., за умовами яких позивач отримав в борг грошові кошти у зазначених сумах. На підтвердження укладення договорів позики позивач склав розписки, які посвідчують передання йому відповідачем визначених грошових сум. Суд враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, на підтвердження якого і надається розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі якщо складається боргова розписка (або інший документ), це вже є доказом факту отримання грошових коштів. Наведене спростовує доводи позивача про те, що оскільки розписки (листи) не містять доказів того, що він брав гроші саме в борг у [PERSON] та не містять його паспортних даних, РНОКПП та відомостей про місце проживання, то ці документи не є підтвердженням отримання позивачем грошей. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики, значення має зміст цього документа. Суд вважає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження існування обставин, які б відповідно до приписів чинного ЦК України мали наслідками визнання недійними договорів позики. Доводи, які викладені в цьому позові, за своїм змістом зводяться до заперечень позивача проти вимог [PERSON] про повернення коштів за договорами від 05.06.2019 на суму 913000 грн., від 07.06.2019 на суму 1900000 грн., від 01.07.2019 на суму 3471000 грн., від 01.08.2019 на суму 4146000 грн., а тому можуть бути предметом розгляду та оцінки судом під час розгляду справи про стягнення з [PERSON] боргу за цими договорами. Враховуючи наведене, діючи згідно з принципом диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed