Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

02.12.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що 17 червня 2017 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Спільне життя у сторін не склалося і рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18.10.2021 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу діти зареєстровані і проживають з позивачкою, вона про них піклується і створила належні умови для їх проживання. Відповідач матеріальної підтримки на утримання дітей не надає, ухиляється від сплати аліментів, грубо поводився із нею, що негативно впливало на психіку дітей і стало підставою для розірвання шлюбу. Позивачка вважає, що проживання дітей разом із нею відповідає інтересам дітей, тому звернулась до суду із даним позовом.. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10.02.2022 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. З витягу до акту приймання-передавання справ та речових доказів Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2022 року вбачається, що на виконання розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 за № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення змін до частини 7 статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо визначення територіальної підсудності судових справ» від 03.03.2022 №2112-ІХ, якими змінено територіальну підсудність справ, зазначену справу 01.04.2022 року передано до Полтавського районного суду Полтавської області. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 29.11.2023 року зазначену цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказану цивільну справу передано в провадження суді Лук`яненко С.А . Ухвалою суду від 17.04.2024 року цивільну справу прийнято до провадження і призначено проведення підготовчого судового засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 13.12.2024 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, через систему «Електронний суд» надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату місце, та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Про причини неявки суду не повідомив, жодних клопотань від нього до суду не надходило. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області в судове засідання не прибув, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 17 червня 2017 року сторони зареєстрували шлюб у Жовтневому районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №212. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження. Відповідно до довідок виконавчого комітета Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області №198 від 05.06.2020 року, №51 від 10.09.2019 року та №636 від 02.06.2021 року про реєстрацію місця проживання, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані і проживають за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18.10.2021 року по справі №635/1769/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Позивач зазначає, що відповідач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, а тому в інтересах дітей проживати разом із нею, на підтвердження чого надала копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.08.2021 за виконавчим листом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, розрахунок боргу по аліментах, постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, її заяву у Службу у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради від 31.05.2021, а також копії медичних довідок щодо не перебування її на обліку у лікаря психіатра і лікаря нарколога, свою характеристику з місця проживання, акт обстеження умов проживання, копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до частини другої статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Водночас, відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З системного аналізу вказаних норм вбачається, що суду першочергово необхідно встановити наявність або відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки вирішення такого спору можливе лише за наявності реальних розбіжностей між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини. У разі відсутності спору суд позбавлений можливості приймати рішення про визначення місця проживання дитини, оскільки це виходить за межі регулювання норм ст. 161 Сімейного кодексу України, яка визначає, що необхідною умовою є саме відсутність згоди батьків щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо місця проживання дітей був ініційований матір`ю, з якою діти були зареєстровані і фактично проживали на день подання позову і проживають на момент розгляду справи. При цьому батько не висловлює заперечень щодо такого місця проживання дітей та не заявляє вимог про його зміну. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві. Згідно зі статтею 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. В матеріалах справи відсутні докази того, що з часу розірвання шлюбу у 2021 році і по цей час відповідач звертався до суду чи органів опіки та піклування із вимогою про зміну місця проживання дітей. Після звернення матері малолітніх дітей до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дітей разом з собою, не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дітей із батьком суду не надав. Не надання відповідачем пояснень, дають суду підстави для висновку про те, що фактично відповідач не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із батьком суду не надано. Крім того, як зазначає сама позивачка на даний час діти проживають разом із нею у Німеччині, тоді як позивачка просить визначити їх місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради від 15.10.2024 року №02-31/3982 вони вважають за доцільне визначити місце проживання дітей разом із матір`ю, не зазначаючи адресу місця проживання. В той час висновок ґрунтується на документах, які були надані позивачкою станом на 2021 рік а також письмових поясненнях позивачки щодо її проживання з дітьми в Німеччині. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивачки до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей, які фактично проживали і проживають разом з нею, між батьками дітей відсутній спір саме щодо їх місця проживання, оскільки батько дітей не вимагав від матері дитини змінити їх місце проживання, не порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з собою. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову у зв`язку із відсутністю спору між сторонами та відсутності порушеного права позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed