Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Руденка Д. В. звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідачка 25 лютого 2021 року взяла у нього в борг кошти в сумі 80 000,00 грн, які зобов`язалася повернути у строк до 25 червня 2021 року, про що між сторонами укладено договір позики № 1 від 25 лютого 2021 року. На підтвердження передачі грошей [PERSON] також власноручно написала розписку. Відповідачка в установлений договором термін кошти не повернула. Водночас станом на даний час [PERSON] сплатила позивачу грошові кошти в загальному розмірі 79\~303,03 грн, які [PERSON] зараховані у рахунок сплати пені, передбаченої умовами договору, та частково як повернення основної суми позики. Позивач вважає, що відповідачка своїми діями порушила його права та інтереси, а тому згідно уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 25 лютого 2021 року у розмірі 64\~406,64 грн (основна сума боргу), пеню на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4664,32 грн, інфляційні втрати в сумі 28\~004,30 грн, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 5799,33 грн, а загалом грошові кошти в розмірі 102\~874,55 грн. Відповідно до розпорядження голови Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2024 року дану справу передано на розгляд до Ізяславського районного суду Хмельницької області. Ухвалою судді Ізяславського районного суду Хмельницької області від 30 квітня 2024 року прийнято дану позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на належний [PERSON] автомобіль марки «VOLKSWAGEN» моделі «PASSAT», 2007 р.в., з об`ємом двигуна 1984. У іншій частині заяви [PERSON] відмовлено. Ухвалами суду від 27 вересня 2024 року призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Явку відповідачки [PERSON] у наступне судове засідання визнано обов`язковою. Витребувано документи з вільними зразками підпису та рукописного тексту відповідачки. Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року провадження у справі зупинено на час проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 20 січня 2025 року провадження у справі поновлено. Ухвалами суду від 31 січня 2025 року заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог від 30 січня 2025 року прийнято до розгляду судом. Заяву [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог від 27 січня 2025 року повернено позивачу. Ухвалою суду від 27 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 11 березня 2025 року визнано необґрунтованим заявлений відповідачкою [PERSON] відвід судді Столковському В. І. Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 24 квітня 2025 року 17 год. 00 хв. У судовому засіданні представник позивача адвокат Руденко Д. В. уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачки адвокат Кучерук Т. М. проти задоволення позову заперечив з посиланням на те, що відповідачкою не укладався із позивачем договір позики та грошові кошти від нього [PERSON] не отримувала. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором позики грошових коштів у національній валюті № 1 від 25 лютого 2021 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , 25 лютого 2021 року відповідачка отримала у борг від позивача грошові кошти в сумі 80\~000,00 грн. Сторони домовились вважати, що підписання цього договору позичальником є підтвердженням отримання ним грошових коштів у розмірі, встановленому пунктом 2.1 договору (пункт 2.2 договору). Відповідно до пункту 3.1 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 25 червня 2021 року. Згідно з пунктом 4.1 договору у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Нарахування пені припиняється через три роки з дня, коли зобов`язання мало бути виконано. За порушення грошового зобов`язання на вимогу позикодавця позичальник зобов`язується оплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 100 (сто) відсотків від суми заборгованості (пункт 4.2 договору). На підтвердження\~отримання коштів\~25\~лютого 2021\~року [PERSON] \~була надана\~розписка,\~за якою\~вона отримала\~від [PERSON] \~грошові кошти\~(готівкою)\~у сумі\~80\~000,00\~грн на\~виконання договору\~позики №\~1\~від 25\~лютого 2021\~року. Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21). Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, другій\~статті 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Отже, судом встановлено, що між сторонами 25 лютого 2021 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] взяла у [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 80\~000,00 грн, які зобов`язалася повернути до 25 червня 2021 року. Однак взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконала, чим порушила умови договору. Із матеріалів справи вбачається. що договір позики від 25 лютого 2021 року укладено у письмовій формі, як передбачено статтею 1047 ЦК України. Вказаний договір підписаний сторонами. Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Відповідачка [PERSON] заперечила проти задоволення позову [PERSON] та вказала, що вона спірного договору не укладала та зазначені у ньому грошові кошти не отримувала. Надаючи правову оцінку таким доводам сторони відповідачки, суд зазначає наступне. Під час\~підготовчого провадження\~для забезпечення\~повного та\~всебічного з`ясування\~обставин,\~що мають\~значення для\~даної справи,\~за клопотанням\~представника відповідачки адвоката Кучерука Т. М. ухвалою суду від 27 вересня 2024 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Оплату за проведення експертизи було покладено на відповідачку [PERSON] . Учасникам справи було роз`яснено негативні наслідки ухилення від проведення експертизи, передбачені\~статтею 109 ЦПК України. Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У подальшому [PERSON] особисто надала суду необхідні для проведення експертизи експериментальні зразки свого підпису та почерку. Також судом витребувано документи з вільними зразками підпису та рукописного тексту відповідачки. Із метою проведення судової почеркознавчої експертизи дана цивільна справа 17 жовтня 2024 року була надіслана до Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, однак була повернута до суду експертною установою у зв`язку з несплатою вартості проведення судової почеркознавчої експертизи згідно наданого рахунку [PERSON] . При цьому про необхідність оплати експертних послуг відповідачці повідомлялося як Хмельницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, так і судом. Відтак судом було продовжено розгляд даної справи без проведення судової почеркознавчої експертизи. Суд діяв таким чином із метою недопущення зловживання учасником справи своїми процесуальними правами шляхом затягування строків розгляду справи, що відповідно до статті 44 ЦПК України є неприпустимим і перешкоджає завданню цивільного судочинства - справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі відповідно до частини 2 статті 2 ЦПК України. На підставі викладеного, з огляду на положення статті 109 ЦПК України, суд вважає встановленим те, що підписи у спірному договорі позики № 1 від 25 лютого 2021 року та розписці від 25 лютого 2021 року належать [PERSON] . У встановленому законом порядку доказами, що задовольняють вимоги статей 77-80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності і достатності, ця обставина всупереч передбаченому статтями 12, 81 ЦПК України обов`язку доведення відповідачкою спростована не була. Також із наданих позивачем копій документів, а саме: скріншотів із додатку Приват24 від 30 червня 2021 року, 15 та 30 липня 2021 року, 12 серпня 2021 року, 30 листопада 2021 року, 30 грудня 2021 року, а також платіжних інструкцій від 30 квітня 2022 року, 11 та 13 травня 2022 року, 15 та 27 червня 2022 року, 29 липня 2022 року, 16 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 25 та 29 жовтня 2022 року, 16 та 28 листопада 2022 року, 14 та 28 грудня 2022 року, 14 та 27 січня 2023 року, 28 лютого 2023 року, 05 та 17 травня 2023 року, 06 червня 2023 року, 05 липня 2023 року, 05 серпня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 06 та 13 жовтня 2023 року, 16 та 24 листопада 2023 року, 27 грудня 2023 року, 15 березня 2024 року вбачається, що за період з 30 червня 2021 року по 15 березня 2024 року [PERSON] перерахувала на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 79\~303,03 коп. За приписами статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Умовами укладеного між сторонами договору позики не встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням. Відповідно до п. 2.3 договору позики від 25 лютого 2021 року позика за цим договором є безпроцентною. Також відповідачка згідно законодавства звільнена від обов`язку сплатити на користь позикодавця пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому сплачені [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 79\~303,03 грн суд зараховує у рахунок погашення основної суми боргу за договором позики. Отже, на користь позивача [PERSON] із відповідачки підлягає стягненню борг за договором позики у сумі 696,97 грн (80\~000,00 - 79\~303,03 = 696,97). Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ в сумі 4664,32 грн, інфляційних втрат у сумі 28\~004,30 грн, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 5799,33 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої\~статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша\~статті 549 ЦК України). За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями\~статті 549 ЦК України\~не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та інше). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21)). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша\~статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). [PERSON] згідно уточнених позовних вимог просить стягнути на свою користь із [PERSON] три проценти річних та інфляційні втрати на підставі частини другої статті 625\~ЦК України\~за період з 26 червня 2021 року (перший день прострочення повернення основної суми боргу у розмірі 80\~000,00 грн) до 25 червня 2024 року, що складає за розрахунками позивача відповідно 5799,33 грн та 28\~004,30 грн. Також позивач просить суд стягнути пеню на підставі пункту 4.1 договору позики, згідно з яким у випадку несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Розмір несплаченої пені за розрахунками позивача склав 4664,32 грн. У даній справі належить вирішити питання щодо доцільності застосування до спірних правовідносин положень пунктів 15\~та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Суд, з`ясовуючи зміст цих положень в аспекті питань, що розглядаються у справі, виходить передусім з конституційних принципів верховенства права та незворотності дії законів у часі. У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999 Конституційний Суд України наголосив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів; перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій\~статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший та другий пункту 2 мотивувальної частини). Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша\~статті 58 Конституції України). Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої\~статті 58 Конституції України\~про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзаци третій, четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від\~09 лютого 1999 року № 1-рп/1999). Суд вказує, що пунктом 1\~статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Отже, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення пункту 15\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: - у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину; - у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; - у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавства (пункт 15\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався. Із 26 червня 2021 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить\~постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року. Тобто з огляду на приписи пункту 15\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України, постанов Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, відсутні підстави для стягнення з [PERSON] пені за період з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22). Вирішуючи питання щодо можливості стягнення із [PERSON] пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року, суд враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої\~статті 106 Конституції України,\~Закону України «Правовий режим воєнного стану»\~введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на даний час триває. Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи вказані положення закону та межі заявлених позовних вимог, вимоги про стягнення із відповідачки пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року до 25 червня 2024 року задоволенню також не підлягають. Підстави для стягнення пені на користь [PERSON] у даному випадку відсутні взагалі, а тому позивачем неправомірно частково зараховано сплачені відповідачкою грошові кошти в рахунок погашенні пені. Отже, [PERSON] має право на стягнення із [PERSON] трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 26 червня 2021 року (перший день прострочення повернення основної суми боргу у розмірі 80\~000,00 грн) до 23 лютого 2022 року (переддень введення воєнного стану в Україні). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у справі № 910/13071/19 сформулювала позицію щодо нарахування та сплати боржником інфляційних втрат за неповний місяць.\~Об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше пів місяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних втрат. Як вбачається із матеріалів справи, борг відповідачки за договором позики станом на 26 червня 2021 року (перший день прострочення повернення основної суми боргу) становив 80\~000,00 грн. У подальшому за період із 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідачка сплатила позивачу грошові кошти в наступному розмірі: 30 червня 2021 року в сумі 2010,05 грн, 15 липня 2021 року в сумі 1507,54 грн, 30 липня 2021 року в сумі 5025,13 грн, 12 серпня 2021 року в сумі 5025,13 грн, 30 листопада 2021 року в сумі 2010,05 грн, 30 грудня 2021 року в сумі 3015,08 грн. Отже розрахунок інфляційних втрат за період з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року буде таким: - за червень 2021 року інфляційні втрати не нараховуються, оскільки час прострочення у цьому місяці менше половини місяця; - липень 2021 року: 71 457,28 (80\~000,00 2010,05 1507,54 5025,13 = 71 457,28) х 100,1 % = 71 528,74 грн - заборгованість з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 71,46 грн (71 528,74 - 71 457,28); - за серпень 2021 року інфляційні втрати не нараховуються, оскільки індекс інфляції становить менше одиниці (99,8 %); - вересень-листопад 2021 року: 64 422,10 (71 457,28 5025,13 2010,05 = 64 422,10) х 102,93 % (101,2 % х 100,9 % х 100,8 % = 102,93 %) = 66 309,67 грн - заборгованість з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 1887,57 грн (66 309,67 - 64 422,10); - грудень 2021 року: 61 407,02 (64 422,10 3015,08 = 61 407,02) х 100,6 % = 61 775,46 грн - заборгованість з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 368,44 грн (61 775,46 - 61 407,02); - січень-лютий 2022 року: 61 407,02 х 102,92 % (101,3 % х 101,6 % = 102,92 %) = 63 200,10 грн - заборгованість з урахуванням інфляції. Тому сума інфляційних втрат за цей період становить 1793,08 грн (63 200,10 - 61 407,02). Відтак з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в загальному розмірі 4120,55 грн. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних внаслідок невиконання зазначеного вище зобов`язання, то обчислення вказаної суми здійснюється за формулою: сума боргу ? процентна ставка ? 100 ? 365 днів ? кількість днів. З огляду на викладене, суд наводить розрахунок трьох відсотків річних з урахуванням сплачених боржником сум у період з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року: - з 26 червня 2021 року по 29 червня 2021 року: 80 000,00 ? 3 ? 100 ? 365 ? 4 дні = 26,30 грн; - з 30 червня 2021 року по 14 липня 2021 року: 77 989,95 ? 3 ? 100 ? 365 ? 15 днів = 96,15 грн; - з 15 липня 2021 року по 29 липня 2021 року: 76 482,41 ? 3 ? 100 ? 365 ? 15 днів = 94,29 грн; - з 30 липня 2021 року по 11 серпня 2021 року: 71 457,28 ? 3 ? 100 ? 365 ? 13 днів = 76,35 грн; - з 12 серпня 2021 року по 29 листопада 2021 року: 66 432,15 ? 3 ? 100 ? 365 ? 110 днів = 600,62 грн; - з 30 листопада 2021 року по 29 грудня 2021 року: 64 422,10 ? 3 ? 100 ? 365 ? 30 днів = 158,85 грн; - з 30 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року: 61 407,02 ? 3 ? 100 ? 365 ? 56 днів = 282,64 грн. Загальна сума трьох відсотків річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням [PERSON] зобов`язання за договором позики на користь [PERSON] у період з 26 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року складає 1335,20 грн. З огляду на вищевикладене, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 6152,72 грн (696,97 + 4120,55 + 1335,20 = 6152,72). У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до уточнених позовних вимог [PERSON] ціна позову складає 102\~874,55 грн, а тому до сплати належало 1211,20 грн судового збору за подання позовної заяви та 605,60 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, які сплачено позивачем. За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір за подання позовної заяви підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача пропорційно сумі задоволених вимог у розмірі 72 грн 46 коп (6152,72 ? 1211,20 ? 102 874,55 = 72,44). Оскільки заява [PERSON] про забезпечення позову задоволена судом частково, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання вказаної заяви в розмірі 302,80 грн (605,60 ? 2 = 302,80). Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача, становить 375,24 грн. Пунктом 1 частини 3 статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі частин 1-6 статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як перевірено судом, згідно наданих стороною позивача свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН № 1574 від 22 лютого 2019 року, ордера серії ВК № 1126920 від 28 травня 2024 року, договору про надання правової допомоги від 17 квітня 2024 року № 17/04-2024, додаткової угоди до зазначеного договору від 17 квітня 2024 року, акту наданих послуг № АОР0000023 від 08 квітня 2025 року витрати на правничу допомогу позивача складають 28\~400,00 грн. Зважаючи на той факт, що позивач у справі належним чином документально підтвердив такі витрати, враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, витрати на правову допомогу слід стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно сумі задоволених вимог у розмірі 1698 грн 55 коп (6152,72 ? 28 400,00 ? 102 874,55 = 1698,55). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: partial