Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

24.03.2025 р. до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . У позовній заяві позивач зазначає, що з березня 2014 року відкрито, безперервно та добросовісно володіє квартирою, проживаючи в ній, сплачуючи комунальні платежі та здійснюючи ремонт за власні кошти. Квартира належить відповідачам та [PERSON] , який помер [INFO] по 1/4 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 березня 1994 року. У 2010 році власники виїхали за кордон, передавши позивачу ключі та документи на квартиру з усною домовленістю про її передачу у власність, однак письмовий договір дарування не було укладено. Відповідачі знялися з реєстрації, не виявляють інтересу до квартири, не утримують її та не мають претензій до володіння позивача. Позивач неодноразово намагався укласти договір дарування, але через перебування відповідачів за кордоном це було неможливо. Відповідачі повідомили, що не планують повертатися до України через воєнні обставини. Відповідачі подали до суду заяви, в яких підтвердили викладені в позові обставини та заявили про відсутність заперечень проти задоволення позову. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, але їхні письмові заяви долучено до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є забезпечення права на справедливий суд та повага до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом зазначених норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яка полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Виходячи із наведеного, на момент звернення із позовом права та інтереси, на захист яких подано позов, уже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлено позов. Оцінивши докази по справі, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (помер [INFO] ) по 1/4 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 березня 1994 року. Позивач з березня 2014 року проживає в зазначеній квартирі, сплачує комунальні платежі, здійснює її утримання та ремонт за власні кошти. Ці обставини підтверджуються виписками із особистіх кабінетів надавачів комунальних послуг та довідкою ОСББ «Верстатобудівників,1» № 2 від 18 березня 2025 р., а так само заявами відповідачів, які не заперечують факту володіння позивачем квартирою та відсутності їхнього інтересу до цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що правила ст. 344 ЦК України поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Кодексом (01.01.2004). Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23 зазначив: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном». Суд вважає, що позивач добросовісно заволодів квартирою, оскільки власники добровільно передали йому ключі та документи в 2010 році з усною домовленістю про передачу квартири у власність. Позивач діяв з переконанням у законності своїх дій, не знаючи про будь-які перешкоди для володіння. У тій же постанові Верховного Суду вказано: «Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник». З березня 2014 року позивач відкрито проживає в квартирі, сплачує комунальні платежі та утримує майно, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачами. Позивач поводився з квартирою як власник, виконуючи всі обов`язки щодо її утримання. Щодо безперервності володіння, Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року зазначив: «Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю». Володіння позивача є безперервним, оскільки з березня 2014 року до квітня 2025 року минуло понад 10 років, і за цей час позивач не припиняв користування квартирою. Постанова Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 183/1508/22 підкреслює, що для набувальної давності необхідна відсутність порушень прав власника з боку володільця. У цій справі відповідачі не висували претензій до позивача, а навпаки, підтвердили його право на володіння, що свідчить про відсутність таких порушень. Щодо частки [PERSON] , суд зазначає, що після його смерті [INFO] спадкова справа не заводилася. Відповідачі, як потенційні спадкоємці, у своїх заявах підтвердили відсутність заперечень проти визнання права власності позивача на всю квартиру, включаючи частку [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги щодо всієї квартири є обґрунтованими. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач, володіючи квартирою на умовах, передбачених ст. 344 ЦК України, має право вимагати визнання права власності. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на вищезазначене, оскільки позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою понад 10 років, а відповідачі не заперечують його вимог, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачами позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved