Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовна заява мотивовано тим, що [PERSON] , [INFO] перебував у цивільних відносинах з [PERSON] , [INFO] . Від вказаних відносин у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . Місцем народження малолітньої дитини є м. Нікосія, Республіка Кіпр. Позивач зазначає, що малолітня дитина [PERSON] проживає з ним, в м. Лімассол і повністю перебуває на його утриманні. Мати дитини є здоровою та працездатною, а отже може сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Вказане стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін. Також, цією ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив не надала. Відповідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] , видане 12.12.2024 Головою окружної адміністрації Нікосії [INFO] в м. Лефкосії (Нікосія) народився [PERSON] . Батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до листа, наданого департаментом консьєржів будівлі One Tower, що перекладений на українську мову перекладачем Назарко М.А., з 19.09.2023 року пан [PERSON] проживає в будівлі «One Tower» зі своєю родиною, а саме в приміщенні ONE 1603. Його родина включає його сина [PERSON] , а також його няню пані [PERSON] . Відповідно до письмових свідчень [PERSON] від 22.10.2024 вона є нянею [PERSON] , проживає разом із дитиною та позивачем будівлі «One Tower», квартира 1603. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На переконання суду письмовий лист від служби консьєржів, наданий позивачем для підтвердження факту спільного проживання з дитиною та її утримання, не може вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ЦПК України. Вказаний документ не є офіційним документом, виданим уповноваженим органом. Крім того, суд не має можливості встановити, що це за служба консьєржів, перевірити її статус, повноваження та достовірність наданої інформації. Відсутність можливості перевірки джерела інформації та його повноважень ставить під сумнів достовірність такого доказу. Щодо письмових пояснень [PERSON] , долучених до позовної заяви, суд вважає, що у контексті цивільного процесуального законодавства України письмові свідчення особи, надані за межами України без дотримання вимог ЦПК України, не можуть вважатися допустимими доказами. Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Статтею 230 ЦПК України передбачено порядок допиту свідка. Так, кожен свідок допитується окремо в судовому засіданні. Перед допитом суд встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги. Тому суд не може враховувати та прийняти як доказ свідчення особи без її особистого допиту в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу. Суд також враховує, що принцип змагальності згідно ст. 12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до вимог ч.3ст.12 ЦК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження факту його проживання разом із малолітнім сином, щодо утримання ним дитини та щодо ненадання фінансової допомоги на утримання дитини його матір`ю. За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed