Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

У січні 2025 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі також - ФОП [PERSON] , відповідачка) про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в загальному розмірі 12 449,80 грн та зобов`язання видати трудову книжку. Позов обґрунтований такими обставинами. В період з 10.10.2023 по 24.09.2024 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , працюючи продавцем в магазині « [INFO] ». 23.09.2024 позивачка написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Всупереч положень статей 47, 83, 116 Кодексу законів про працю України відповідачка письмово не повідомила позивачку про нараховані суми при звільненні та не здійснила з нею розрахунку. 14.10.2024 позивачка надіслала відповідачці заяви, у яких просила видати накази про прийняття її на роботу та про звільнення, виплатити заробітну плату за період роботи з 17.09.2024 по 23.09.2024, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Вказані заяви були отримані відповідачкою, проте відповіді на них позивачка не отримала, у зв`язку з чим і звернулась до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 31.01.2025 відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачка повідомлялась про розгляд справи у встановленому законом порядку шляхом направлення судових документів за зареєстрованою адресою місця її проживання, проте поштові відправлення повернулись без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Проставлення на поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є доказом вручення йому судової повістки (судових документів). Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідачка не скористалась, а тому справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до положень частини восьмої статті 178 та частини другої статті 191 ЦПК України. Дослідивши надані позивачкою докази та її письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 10.10.2023 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до умов якого позивачку прийнято на роботу на посаду продавця продовольчих товарів. Копію зазначеного договору суду не надано, проте факт його укладення підтверджується змістом додаткової угоди до трудового договору від 01.04.2024, згідно з якою сторони погодили, що розмір заробітної плати працівника становить 8 100 грн на місяць (а.с. 18). Про наявність між сторонами трудових відносин свідчать також дані Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5- Індивідуальні відомості про застраховану особу, а.с. 16-17). Як стверджує позивачка, 23.09.2024 нею була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням, на підставі якої її було звільнено. Незважаючи на те, що у копії цієї заяви (а.с. 11) відсутня відмітка про її прийняття роботодавцем, а матеріали справи не містять наказу (розпорядження) про звільнення позивачки, відомості Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо періоду останнього нарахування відповідачкою позивачці заробітної плати, що мало місце у червні 2024 р., є достатнім доказом припинення між сторонами трудових відносин. 14.10.2024 позивачка надіслала на адресу відповідачки засобами поштового зв`язку заяви з приводу невиплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, що підтверджується змістом опису вкладення до цінного листа, накладною та фіскальним чеком (а.с. 12-13). За даними трекінгу Укрпошти вказане поштове відправлення було вручене відповідачці 21.10.2024. Основний закон України проголошує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України). Вказані конституційні положення знайшли своє закріплення у Кодексі законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших законодавчих нормах, які регулюють трудові відносини. Так, частина перша статті 21 КЗпП України дає визначення трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, стаття 1 Закону України «Про оплату праці»). Частиною першою статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною першою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки… Аналогічна норма міститься і в статті24 Закону України «Про відпустки». За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір (статті 12, 76-81 ЦПК України). З викладених у позовній заяві пояснень убачається, що ні в день звільнення, ні після отримання відповідачкою заяв позивачки щодо невиплати заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, розрахунок з нею не був проведений. Вказана обставина також підтверджується випискою з банківського рахунку [PERSON] в АТ «Універсал Банк» (сформованою на 15.10.2024), за даними якої останній платіж від [PERSON] надійшов 23.07.2024 (а.с. 19-24). Жодних доказів на спростування стверджень позивачки про виконання нею трудових обов`язків в період з 17.09.2024 по 23.09.2024 та нездійснення з нею розрахунку при звільненні суду не надано. Водночас позовна заява та додані до неї документи не містять жодних даних про тривалість робочого часу позивачки (норму робочого часу) за місяць, на підставі яких суд міг би встановити розмір її денної заробітної плати та визначити грошову суму, яка належить їй за відпрацьовані у вересні 2024 р. 7 робочих днів. За таких обставин при здійсненні розрахунку невиплаченої позивачці заробітної плати суд виходить із норми тривалості робочого часу при п`ятиденному робочому тижні, яка у вересні 2024 р. становила 21 робочий день. Станом на вересень 2024 р. розмір посадового окладу позивачки становив 8 100 грн, у цьому місяці нею було відпрацьовано 7 робочих днів, звідси розмір належної їй за цей період заробітної плати становить 2 700 грн (8100/21х7), а не 6 672,20 грн як випливає зі змісту позовної заяви. Відповідно до статті6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відраховується з дня укладення трудового договору. Позивачка працювала у відповідачки з 10.10.2023 по 23.09.2024, тобто повних 11 місяців, а відтак мала право на 22-денну відпустку (24/12х10). Доказів використання позивачкою зазначеної відпустки відповідачка не надала, а тому позивачка при звільненні мала отримати відповідну грошову компенсацію. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Пунктом 7 розділу IV цього Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Згідно з наданим позивачкою розрахунком за період з 01.11.2023 по 31.08.2024 сукупний розмір її заробітної плати склав 76 615,06 грн, кількість календарних днів у вказаному періоді становила 305, а відтак середній (середньоденний) розмір її заробітної плати становить 251,20 грн (76 615,06/305). З урахуванням викладеного сума грошової компенсації за 22 невикористані дні щорічної відпустки, яку відповідачка зобов`язана була виплатити позивачці при звільненні, складає 5 526,40 грн (251,20х22). Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги [PERSON] про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 2 700 грн тагрошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 5 526,40 грн, а усього 8 226,40 грн. Сума, яку суд визначає до стягнення з відповідачки, обрахована без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із цієї суми підлягають нарахуванню роботодавцем як податковим агентом при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із присудженої суми, внаслідок чого належна до сплати працівнику на підставі судового рішення сума повинна бути зменшена на суму податків і зборів. За положеннями статті 47 КЗпП України у чинній редакції трудова книжка зберігається у працівника, доводи позивачки про перебування трудової книжки на зберіганні у відповідачки неспроможні, оскільки не підкріплені жодними доказами, а відтак вимоги позову в частині зобов`язання видати трудову книжку суд вважає недоведеними і на цій підставі відмовляє у їх задоволенні. За результатами розгляду справи суд здійснює розподіл судових витрат відповідно до положень статті 141 ЦПК України, яка визначає, що у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд стягує з відповідачки судовий збір в дохід держави за ставкою, встановленою для фізичних осіб за подання позовної заяви майнового характеру. Позивачкою також заявлено до відшкодування витрати на юридичні послуги. Відповідно до договору про надання правовової допомоги/юридичних послуг від 30.11.2024 № 30112403 ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн» прийняло на себе зобов`язання надати позивачці юридичні послуги/правову допомогу, яка полягає у виїзді експерта до роботодавця. Згідно з даними акту приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2024 зазначене товариство надало позивачці передбачену договором юридичну послугу вартістю 10 000 грн. За змістом статей 133, 137 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою лише адвоката, а не будь-якого спеціаліста в галузі права. Відповідно до положень частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Жодних доказів, які б свідчили про надання позивачці правничої допомоги саме адвокатом (адвокатами), матеріали справи не містять. З огляду на викладене витрати позивачкина юридичні послуги, які надавались їй ТОВ «Центр правової допомоги юрист онлайн», не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у передбаченому цивільним процесуальним законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: partial