Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 25.07.2002 по 01.02.2024 року працював у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на різних посадах, з 01.02.2024 року продовжено дію трудового договору на посаді складача поїздів 5 розряду станції Кривий Ріг- Головний у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця». За період з 2017-2021 роки перебував у щорічних відпустках та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Проте, сума недоплаченої матеріальної допомоги н оздоровлення становить 7835,25 гривень. Позивач вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені п. 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015р. Дія колективного договору продовжувалася у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 році. Пунктом 3.1.14 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букрєєва О. В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією № П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено застосувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією № П-13-85г від 10.06.2021 року постановлено внести зміни до колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, а саме пункт 3.1.14 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (Додаток 2), за письмового заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня (податкового) звітного року». Аналізуючи зміст вказаної постанови, є очевидним, що у 2021 році мінімальна заробітна плата складала 6000,00 гривень, прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2270 грн. Отже, в 2021 році застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб (2 x 2270 = 4540 грн.) є нижчим ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п. 3.1.14 діючого Колективного Договору, тобто погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства. Згідно із п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови правці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші - на конференції трудового договору. На думку позивача строки звернення позивачки до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 року він мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 7835,25 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2500 грн. Ухвалою суду від 12.03.2025 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача\~у відзив\~на позов\~зазначив,\~що \~ позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774 (далі Закон 1774), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону 1774 встановлено, що з 01.01.2017 р.\~мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. \~ \~ \~ \~На виконання вимог Закону та з метою приведення у відповідність умов Колективного договору до вимог законодавства відповідач та президія Криворізької територіальної профспілкової організації спільним рішенням, викладеним у формі постанови від 31.03.2017 № П-5-8 г/а постановили на виконання пунктів 3, 5 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 1774 застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом». Починаючи з 01 січня 2017 року на виконання вимог Закону № 1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року підприємство було зобов`язано при обчислені місячної тарифної ставки застосовувати в якості розрахункової величини встановлений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб. Поряд з зазначеними висновками, позивач, жодним чином не наводить в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, а саме, чи має місце зміна системи оплати праці на підприємстві в бік погіршення, або чи має місце зміна розміру матеріальної допомоги у вигляді 40 відсотків, тобто ті основні умови трудового договору, який укладений нею під час прийняття позивача на роботу. Більш того, позивач погоджується з тим, що він отримував матеріальну допомогу, згідно колективного договору у розмірі 40 % відсотків від розміру її окладу за трудовим договором. Натомість, на думку позивача, відповідачем невірно застосовано розрахункову величину, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, замість мінімальної заробітної плати. \~ \~ \~ \~З огляду на той факт, що названі розрахункові величини не є сталими та приймаються відповідно до закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966 та жодним чином не залежать від волі сторін трудового договору, зазначення розміру таких розрахункових величин, як основних умов трудового договору є неможливим, внаслідок чого зміна таких величин у встановленому законодавством порядку не може свідчити про зміну істотних умов праці. Винесення спільного рішення між сторонами колективного договору у формі постанови та проведення розрахунку суми матеріальної допомоги у розмірі 40% відсотків від суми посадового окладу, а так само, застосування розрахункової величини у розмірі визначеному Законом 1774, спрямовано на приведення правовідносин сторін до вимог чинного законодавства, внаслідок чого посилання позивача на недійсність умов трудового договору та звуження його конституційних прав в даному випадку є необґрунтованим, посилання ж позивача на статтю 22 Конституції України є неправильним. Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2025 року [PERSON] звернувся до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, яка на його думку, мала бути виплачена разом з наданням відпустки у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роках. Представник відповідача\~вважає,\~що строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, пропущений, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн, вважає цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню. \~ \~ \~ \~Представник відповідача\~просить суд\~відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Судові витрати віднести на рахунок позивача. Застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] до Акціонерного товариства\~«Українська залізниця» про стягнення 7\~835,25\~грн недоплаченного розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно із\~ст. 10 \~\~КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. За ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. На підставі\~ст. 13 КЗпП\~у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до\~ст. 18 КЗпП\~положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. За ч. 2\~ст. 97 КЗпП\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до\~ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. На підставі\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. За\~ст. 30 Закону України «Про оплату праці»\~при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працював з 25.07.2002 по 01.02.2024 року у Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на різних посадах, з 01.02.2024 року продовжено дію трудового договору на посаді складача поїздів 5 розряду станції Кривий Ріг- Головний у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою позивачки (серія [NUMBER] ). Відповідно до розрахунку заробітної плати за червень 2017 року [PERSON] , отримав матеріальну допомогу в сумі 2105 грн при виході у відпустку. Відповідно до розрахунку заробітної плати за лютий 2018 року [PERSON] , отримав матеріальну допомогу в сумі 2202,50 грн при виході у відпустку. Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2019 року [PERSON] , отримав матеріальну допомогу в сумі 2508,75 грн при виході у відпустку. Відповідно до розрахунку заробітної плати за квітень 2020 року [PERSON] , отримав матеріальну допомогу в сумі 2627,50 грн при виході у відпустку. Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2021 року [PERSON] , отримав матеріальну допомогу в сумі 4540 грн при виході у відпустку. Згідно з п. 3.1.14 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік Криворізької дирекції залізничних перевезень, схваленого на конференції трудового колективу 18 березня 2015 року, передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому згідно із п. 1.4 Колективного договору зміни і доповнення до Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови правці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші - на конференції трудового договору. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букрєєва О. В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією № П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено застосувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Спільною постановою\~керівництва структурного\~підрозділу «Криворізька\~дирекція залізничних\~перевезень» РФ\~«Придніпровської залізниці»\~та Криворізькою\~територіальною профспілковою\~організацією №\~П-13-85г\~від 10.06.2021\~року постановлено\~внести зміни\~до колективного\~договору Криворізької\~дирекції залізничних\~перевезень,\~а саме\~пункт 3.1.14\~викласти в\~новій редакції:\~«При наданні\~працівникам щорічної\~відпустки загальної\~тривалості або\~не менше\~її половини\~(у\~випадках поділу\~її на\~частини),\~незалежно від\~періоду її\~надання,\~виплачувати один\~раз на\~рік згідно\~з положенням\~(Додаток\~2),\~за письмового\~заявою працівника,\~матеріальну допомогу\~на оздоровлення\~в розмірі\~50%\~тарифної ставки\~чи посадового\~окладу за\~посадою,\~котру обіймає\~працівник на\~дату подання\~заяви,\~але не\~менше двох\~прожиткових мінімумів\~для працездатних\~осіб,\~встановлених законодавством\~України на\~1\~січня (податкового)\~звітного року».\~Аналізуючи зміст\~вказаної постанови,\~є очевидним,\~що у\~2021\~році мінімальна\~заробітна плата\~складала 6000,00\~гривень,\~прожитковий мінімум\~для працездатних\~осіб складав\~2270\~грн.\~Отже,\~в 2021\~році застосування\~виплати у\~розмірі двох\~прожиткових мінімумів\~для працездатних\~осіб (2\~x\~2270\~=\~4540\~грн.)\~є нижчим\~ніж розмір\~мінімальної заробітної\~плати,\~як це\~вимагає п.\~3.1.14\~діючого Колективного\~Договору,\~тобто погіршує\~становище працівників\~підприємства та\~прийнята не\~в порядку\~чинного законодавства.\~ Суд у цьому сенсі вказує, що за ч. 2\~ст. 19 КЗпП\~якщо роботодавець порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати роботодавцю подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові і організаційні засади функціонування системи заходів по вирішенню колективних трудових спорів (конфліктів) і спрямований на здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано\~Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так відповідно до ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»\~колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б)\~укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. За\~ст. 3 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»\~уповноважений найманими працівниками на представництво орган є єдиним повноважним представником найманих працівників до моменту припинення такого спору (конфлікту). На підставі\~ст. 7 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»\~розгляд колективного трудового спору (конфлікту) здійснюється примирною комісією та трудовим арбітражем. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено\~Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 479/58/19 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18. \~ \~ \~ \~Суд, розглянувши справу, встановив, що у 2017-2021 роках позивачу при наданні відпусток надавалась за його заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.14 Колективного договору, які є чинними по цей час, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги. Однак в порушення Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення позивачу надавалась частково протягом 2017-2021 років, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Так за\~Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн, а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2000 грн. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн, а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2325 грн. На підставі\~Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн, а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2401,25 грн. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн, а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2627,50 грн. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн, а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2837,50 грн. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період [PERSON] становить: за 2017 рік 1095 грн (3200 - 2105 = 1095); за 2018 рік 1520 грн (3723\~-2202,5 = 1520); за 2019 рік 1664,25 грн (4173\~ 2508,75 = 1664,25); за 2020 рік 2095,50 грн (4723 2627,50 = 2095,50); за 2021 рік 1460 грн (6000 - 4540 = 1460), що загалом становить 7835,25 грн. До такого висновку суд приходить враховуючи, що прийняття спільних постанов керівництва і профорганізації про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказані постанови повинні були прийняті не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаних постанов, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн, що було більше за 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, тому при визначенні позивачці розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п. 3.1.14 Колективного договору, враховуючи зміст п. 1.4 Колективного договору. При цьому судом враховано, що за ч. 1\~ст. 9 КЗпП\~умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, внаслідок чого вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За п. 3 Розділу ІІ «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. На підставі п. 5 Розділу ІІ «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що п. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки за\~ст. 58 Конституції України\~передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також за\~ст. 22 Конституції України\~при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд при цьому наголошує, що положення\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Отже, проаналізувавши у сукупності наведені положення\~Конституції України\~та\~ст. 9 КЗпП, суд дійшов висновку, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття таких законів, договорами про працю відповідно не мають зворотньої сили. Так відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік»\~мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн, тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн. Таким чином\~Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України»\~погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузивши її право на таку матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Аналогічне співвідношення мінімальної заробітної плати по Україні відносно до прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, було встановлено\~Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік»,\~Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік»,\~Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік»,\~Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік». Отже, набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~безсумнівно потягло зміну реального розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, про що зазначено було судом. Таким чином суд з цих підстав не приймає посилання представника відповідача на те, що після набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення для позивачки не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Таким чином на підставі наведеного вбачається висновок, що прийняття\~Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України»\~не створює юридичних наслідків щодо застосування Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визначається в даному випадку Колективним договором, умовами п. 3.1.14 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, оскільки прийнята спільна постанова керівництва» і голови ППО про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», була прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позивачки. Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2021 років у загальному розмірі 7835,25 грн є неправомірними. Отже, приймаючи до уваги положення п. 3.1.14 Колективного договору, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом стягнення на його користь з АТ «Українська залізниця» недоплаченої суми матеріальної допомоги за період 2017-2021 років у загальному розмірі 7835,25 грн. Також згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про оплату праці»\~до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, що є винагородою за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата, що є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку суду, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому суд відкидає посилання в цій частині представника відповідача на те, що матеріальну допомогу на оздоровлення неможливо розглядати в контексті структури заробітної плати. Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 760/14696/16-ц та від 10 лютого 2021 року по справі № 143/179/19. На підставі ч. 2\~ст. 233 КЗпП\~(в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд також зазначає, що відповідно до\~ст. 233 КЗпП\~(в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Натомість, на підставі п. 1\~Прикінцевих положень КЗпП\~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому суд зазначає, що\~постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Крім цього, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій\~статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року по справі № 300/4201/22. Враховуючи викладене, а також те, що питання про звільнення позивачки з роботи у відповідача не є предметом вирішення даного спору, враховуючи, що на момент невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення діяли норми\~ст. 233 КЗпП, які передбачали можливість в разі порушення законодавства про оплату праці працівнику звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то в даному випадку підстав для застосування тримісячного строку для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, відповідно не підлягають застосуванню. Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] не було пропущено строки звернення до суду із даним позовом відповідно до\~ст. 233 КЗпП, внаслідок чого заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3\~ст. 133 ЦПК\~належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом\~ст. 137 ЦПК\~несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із\~ст. 141 ЦПК\~розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4\~ст. 137 ЦПК\~суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що\~ЦПК\~передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн підтверджується: ордером адвоката № 1295652, договором від 05.06.2024 року про надання правничої допомоги адвокатом Борисенко А. В., де визначено, що гонорар адвокату за надання правничої допомоги визначається в акті прийому-передачі, в якому від 05.06.2024 року сторони угоди підтвердили надання правничої допомоги позивачці на суму 2500 грн за консультації, складання та подання позовної заяви до суду, а також квитанцією про оплату позивачкою 05.06.2024 року таких послуг адвоката в сумі 2500 грн. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, тому суд відхиляє посилання представника відповідача про недоведеність їх розміру, оскільки у даній справі були дотримані критерії розумності їх вартості. Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то витрати позивачки на професійну правничу допомогу у сумі 2500 грн підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь позивача, як такі, що були доведені відповідно до ст.\~137,\~141 ЦПК. За\~ст. 141 ЦПК\~з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн, від сплати якого позивача при подані даного позову до суду звільнено за законом.

Outcome: approved