Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме придбаного в період шлюбу транспортного засобу марки Renault моделі Logan,\~2019\~року випуску,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~ідентифікаційний номер\~ [NUMBER] ,\~виділивши його\~в приватну\~власність відповідача\~та стягнувши\~на її\~користь вартість\~ частки\~транспортного засобу, посилаючись на припинення шлюбних відносин між сторонами та спір з приводу набутого за час шлюбу майна. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, про укладення шлюбу з відповідачем 23 березня 2023 року на набуття у період шлюбу спірного автомобіля на підставі акту огляду № 6508/23/012379 від 24.11.2023, договору, укладеного у суб`єкта господарювання № 6508/23/011536 від 24.11.2023 та договору комісії № 6508/23/1/011536 від 27.10.2023, виданих ТОВ «П.О.С.Т», який було зареєстровано за відповідачем. Указаний транспортний засіб перебуває в одноосібному користуванні та володінні відповідача, фактично домовитись про поділ майна за взаємною згодою неможливо, тому просить здійснити поділ транспортного засобу, як об`єкту спільної сумісної власності на підставі статті 71 СК України та наданого звіту з оцінки колісного транспортного засобу від 04.12.2024, стягнувши з відповідача вартість частки автомобіля. Ухвалою суду\~від 10\~січня 2025\~року прийнято\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрито\~провадження у\~справі,\~розгляд справи\~ухвалено проводити\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження з\~повідомленням (викликом)\~сторін.За клопотанням позивача витребувано з Територіального сервісного центру МВС № 7144 м. Корсунь-Шевченківський належним чином засвідчену копію документу, що став підставою для реєстрації транспортного засобу транспортного засобу марки Renault моделі Logan, 2019 року випуску, датою реєстрації 24.11.2023, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] за [PERSON] (включаючи договір купівлі-продажу) та інформацію щодо власника вказаного транспортного засобу на момент звернення до суду з позовом. У судовому засіданні представник позивача адвокат Рясний В.Д. на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник відповідача адвокат Пантелєєв О.В. проти вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, в обґрунтування якого зазначено, що розподілу між подружжям підлягає наявне на час розгляду майно, за відсутності спірного автомобіля у зв`язку з його продажем неможливий його розподіл як майна, набутого сторонами за час шлюбу. Так, спірний автомобіль було продано ще до звернення позивача із позовом до суду, однак надати підтвердження продажу автівки неможливо, оскільки відповідач проживає в Литві. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження набуття спірного автомобіля за спільні кошти подружжя або внаслідок спільної праці подружжя, що є обов`язковою умовою при застосуванні статті 60 СК України. Ціна позову завищена, оскільки при складанні звіту суб`єкт оціночної діяльності [PERSON] фізично не бачила автомобіль та нею було зроблено звіт виходячи із середніх цін на подібні автомобілі. Натомість стороною відповідача надається висновок експерта № 31/25 транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості спірного автомобіля, складеного 06.03.2025 судовим експертом Рейнюком О.В., який особисто оглядав спірний автомобіль з визначенням його технічного стану при оцінці. Тому просить визнати неналежним та недопустимим доказом поданий позивачем звіт про оцінку спірного автомобіля та відмовити в задоволенні вимог. У відповіді на відзив стороною позивача зазначено про відсутність доказів продажу спірного автомобіля відповідачем, при цьому жодної згоди на цей продаж позивач не надавала. Не відповідає дійсності й твердження відповідача щодо продажу автівки до звернення позивача із позовом до суду з огляду на наявність арешту на спірне рухоме майно на підставі ухвали суду від 03 грудня 2024 року, а згідно відповіді МВС на адвокатський запит від 16.12.2024, автомобіль на той час було зареєстровано за [PERSON] . Наголошує на презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, та відсутності доказів зі сторони відповідача на спростування цієї презумпції, що є його процесуальним обов`язком. Наполягає на вартості транспортного засобу, зазначеної у звіті СОД ФОП [PERSON] , оскільки при вирішенні спору по суті судом береться до уваги не його вартість станом на дату придбання чи іншу дату, а його дійсна вартість, яка визначається на час поділу в судовому порядку. Тому наполягає на задоволенні заявлених вимог. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, надавши оцінку їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов таких висновків. Як установлено судом та не оспорюється сторонами, [PERSON] та [PERSON] з 23 березня 2023 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 20 копія свідоцтва). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 24 листопада 2023 року, вони набули у власність автомобіль марки Renault моделі Logan, 2019 року випуску, колір білий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу №6508/23/1/011536 від 24.11.2023, укладеного у Територіальному сервісному центрі МВС № 7144 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС), що підтверджується наданими на виконання ухвали суду від 10 січня 2025 року письмовими доказами (а.с. 150-155). Станом на 28 листопада 2024 року автомобіль марки Renault моделі Logan, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , за відомостями Територіального сервісного центру МВС № 1248 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях від 28.11.2024 зареєстрований за [PERSON] (а.с. 31), доказів зворотного суду не надано. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що в силу презумпції віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, рухоме майно автомобіль марки Renault моделі Logan, реєстраційний номер [NUMBER] , нажите подружжям за час шлюбу і є його спільною сумісною власністю з рівністю часток. Вартість майна нею визначено відповідно до звіту з оцінки колісного транспортного засобу складеного 04.12.2024 СОД ФОП [PERSON] , відповідно до якого ринкова вартість автомобіля Renault моделі Logan, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки складає 245\~000,00 грн. (а.с. 23-30). Заперечуючи проти вимог, відповідач [PERSON] посилається на відчуження ним спірного автомобіля та наявність висновку експерта № 31/25 судової транспортно-товарознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості, складеного 06 березня 2025 року експертом [PERSON] , де для проведення експертизи експерту було надано автомобіль марки Renault моделі Logan, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідно до якого експертом визначена ринкова вартість вказаного автомобіля станом на дату оцінки 12 лютого 2025 року в сумі 184\~230,38 грн. (а.с. 82-109). Надаючи оцінку доводам сторін та вирішуючи спір в межах заявлених вимог за обсягом наявних доказів, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Стороною відповідача не спростовано презумпцію спільно набутого в період шлюбу рухомого майна. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано статтею 71 СК України. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36). Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)». Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Таким чином рухоме майно, а саме транспортний засіб марки Renault моделі Logan, реєстраційний номер [NUMBER] набуто сторонами за час шлюбу, а отже являється спільним сумісним майном подружжя, презумцію чого не спростовано відповідачем в судовому засіданні, а оскільки автомобіль є неподільним майном,\~то підлягають\~поділу шляхом\~виділення у\~власність відповідача\~з присудженням позивачці, як іншому з подружжя, грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951 св 23). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічний висновок Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладено у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц. У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020\~року у справі №301/2231/17 зазначено, що «...у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна…». Аналогічна позиція з цього приводу також висловлена Верховним Судом у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20, яка мала ідентичний предмет та підстави позову з даною справою. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При розгляді справи суд забезпечив обом сторонам можливість надати докази на підтвердження їх вимог та заперечень. Визначаючи вартість частки спірного автомобіля, суд виходить з дійсної\~ринкової вартості спірного транспортного засобу, що не спростовано позивачем та підтверджується наданим стороною відповідача висновком експерта, складеного за результатами в тому числі огляду транспортного засобу на час розгляду справи, тоді як наданий позивачем звіт з оцінки колісного транспортного засобу складений з урахуванням ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) рухомого майна на час подання позову до суду. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивачки підлягають відшкодуванню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог виходячи з розрахунку: 92\~115,19 грн. (сума, задоволена судом) / 2\~455,00 грн. (сплачений судовий збір) / 122\~750,00 грн. (сума, заявлена до стягнення). Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 31 жовтня 2022 року у справі № 236/3503/20-ц (провадження № 61-19531св21). Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц (провадження № 61-9163св22) зазначив, що відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Так в матеріалах справи містяться копія договору про надання юридичних послуг від 25.11.2024 з додатком № 1 до нього, а також копії акту наданих послуг за договором про надання правової допомоги та квитанції про сплату коштів на суму 15\~000,00 грн. (а.с. 15-19). За правилами статті 137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Ураховуючи принцип пропорційності задоволених\~вимог при покладенні на сторін судових витрат та письмові заперечення відповідача, суд вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають також частковому задоволенню у сумі 8\~000,00 грн. виходячи з розміру задоволених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) та критерію розумності їх розміру. Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Ураховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 03 грудня 2024 р. (а.с.21) протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved