Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання та утримання дитини з батьком. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 травня 2007 року позивач та відповідач перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною припинення між ними шлюбних відносин стала розбіжність у характерах та поглядах на життя, вони не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не мають шлюбно-сімейних стосунків та втратили почуття поваги та любові одне до одного. Неповнолітня [PERSON] проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Позивач [PERSON] забезпечує доньку всім необхідним для її нормальної життєдіяльності купує харчові продукти, сезонний одяг, сплачує внески за школи та додаткові курси необхідні для розвитку дитини, покриває витрати на медичний огляд, а також купує інші речі, яких потребує дитина, вихаванням доньки завжди займався позивач, створюючи усі умови для повного та всебічного розвитку доньки. Відповідач має намір поїхати до Іспанії без доньки, а донька має залишитися проживати з позивачем. Відповідач не проживає з родиною та не бере участі у вихованні доньки, отже слід визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] . На підставі вищевикладеного позивач просив розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] та визначити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] її батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 29.10.2024 позовну заяву залишено без руху. Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунув вказані недоліки. Ухвалою суд від 12.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 09.12.2024 від третьої особаи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист, в якому зазначено, що орган опіки та піклування не має правових підстав надавати висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. 11.12.2024 від представника позивача надійшли письмові пояснення. Ухвалою суду від 30.01.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено письмові пояснення до матеріалів справи. Ухвалою суду від 30.01.2025 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні 27.03.2025 представник позивача виспупила зі вступною промовою, підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою суду від 27.03.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, визнано явку позивача обов`язквою для надання вступної промови. У судовому засіданні 11.04.2025 позивач виспупив зі вступною промовою, повідомив, що у 2007 році уклав шлюб з [PERSON] , від шлюбу у них є дитина, проживали разом і все було добре. У 2023 році пройшли почуття та у дружини з`явився новий чоловік, вважає. що зберегти родину неможливо. Дитина навчається у 9-му класі, проживають вдвох з дитиною у квартирі. Донька з матір`ю спілкується важко, просив встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої доньки з ним, оскільки в країні мобілізація, а йому потрібно забезпечувати та виховувати доньку. Військові документи оновлені, перебуває на обліку у [INFO] . У судовому засіданні 11.04.2025 представник відповідача виступила зі вступною промовою, щодо задоволення позову не заперечувала, повідомила, що у відповідача є новий чоловік. Сторони з 2023 року не ведуть спільного побуту, щодо місця проживання дитини матір хотіла, щоб дитина проживала з нею в Іспанії, проте матір побачила агресивну реакцію дитини та зрозуміла, що це неможливо, з цих підстав не заперечує щодо проживання дитини з батьком. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься лист про розгляд справи без участі представника та винести рішення з максимальним врахуванням інтересів дитини. У судових дебатах 25.04.2025 представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судових дебатах 25.04.2025 представник відповідача не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, з 19 травня 2007 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 484 (а. с. 27). У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 28). Згідно витягу з ініормаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» громадянин [PERSON] , [INFO] станом на 25.04.2024 до кримінальної відповідальності не притувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а. с. 29). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 86563279, [PERSON] є власником квартири загальною площею 80,4 кв. м., житлова площа 38,5 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 30). [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця (а. с. 31-35, 38). Із пояснень позивача вбачається, сім`я фактично розпалась через розбіжність у характерах та поглядах на життя, зазначив, що вони не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, не мають шлюбно-сімейних стосунків та втратили почуття поваги та любові один до одного. Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, призначення терміну на примирення не потребує, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, крім того, позивач наполягав на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечувала, у зв`язку із чим, шлюб слід розірвати. Позовна вимога щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В матеріалах справи міститься лист від третьої особаи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист, в якому зазначено, що орган опіки та піклування не має правових підстав надавати висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . [INFO] [PERSON] виповнилося 14 років. Відповідач [PERSON] добровільно змінила місце свого проживання, а донька [PERSON] проживає разом із батьком, а мати дитини, не заперечує проти цього. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Судом враховано, що ще до звернення позивача до суду з цим позовом, дитина проживає разом з батьком, сторони - позивач та відповідач у справі, проживають окремо. Суд також враховує, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання доньки, та не заперечує, щоб донька проживала з батьком, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. В матеріалах справи міститься письмова заява дитини [PERSON] в якій вказує, що наразі батьки розлучаються вона залишається проживати з батьком, [PERSON] , оскільки її мати, [PERSON] їде до іншої країни, де її чекає новий чоловік. Хоча їй вже є 14 років вона може визначити з ким проживати, але її виявлення щодо проживання з батьком може бути не враховано, якщо його мобілізують, що призведе до відправлення її до інтернату, оскільки мати не проживає з ними, просила врахувати її бажання проживати з батьком (а. с. 97). Судом враховано, що станом на дату ухвалення судового рішення, дитині [PERSON] , [INFO] , виповнилося 14 років, що згідно з положеннями ч. 3 ст. 160 СК України, свідчить про наявність у неї права самостійно обирати з ким з батьків вона буде проживати. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Суд також враховує, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24). За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про визначення місця проживання дитини з батьком, задоволенню не підлягає. Щодо визначення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Сімейний кодекс не встановлює підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). За таких обставин, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з донькою [PERSON] та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Посилання позивача на той факт, що відповідач проживає за межами території України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє [PERSON] як матір, від обов`язку виховання та утримання її доньки, а тому дані докази не можуть бути підставою для задоволення позову. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено відсутність можливості встановити факт знаходження дитини на його утриманні через відповідні організації, органи місцевого самоврядування, тощо (в позасудовому порядку). Для прикладу "Довідка про те, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна" є послугою з ідентифікатором 01303 і надається на підставі індивідуального рішення органу місцевого самоврядування в межах відповідної території. Для цього заявникові слід звернутися до виконавчого органу відповідної місцевої ради або до Центру надання адміністративних послуг. В доповнення до заяви слід додати паспорт особи, що звернулася за довідкою, копію свідоцтва про народження дітей, акт обстежень житлових умов заявника, де вказано, що батько/мати не бере участі у вихованні дитини. Констатації позивачем обставини, що він самостійно виховує та утримує дитину, та відсутність заперечень з боку іншого з батьків, не є достатньо для доведення дійсного перебування дитини тільки на вихованні та утриманні одного з батьків, оскільки до такої категорії відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків внаслідок об`єктивних обставин. Це стосується випадків коли інший з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатен їх виконувати в силу об`єктивних обставин, а не з метою штучного створення підстави. Виходячи з наведеного, суд вважає, що відсутні необхідні та достатні умови для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги, в цій частині, також задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: partial