Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Від ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява до [PERSON] з наступними вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4915242 від 02.05.2021 у розмірі 32 142 грн 50 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 коп. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.05.2021 між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 4915242. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ "МІЛОАН"направлено Відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 4915242 від 02.05.2021, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства. Відповідно до умов кредитного договору, до укладення договору відповідач отримала проект цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомилася з усіма його умовами та Правилами, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Таким чином, відповідач уклала Договір про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 з ТОВ "МІЛОАН" та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 8 600 грн 00 коп. 10.08.2021 згідно умов Договору відступлення прав вимоги №06Т, ТОВ "МІЛОАН" відступлено право вимоги за кредитним договором № 4915242 від 02.05.2021 на користь ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС", отже позивач набув права вимоги до відповідача. Відповідач [PERSON] не виконує умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 32 142 грн 50 коп., яка складається з наступного: 8 600 грн 00 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 22 682 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками; 860 грн 00 коп. - заборгованість за комісійними винагородами. Невиконання відповідачем умов кредитного договору стало підставою для пред`явлення в суді цього позову. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.01.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 04.03.2025. 05.02.2025 відповідач [PERSON] була ознайомлена з матеріалами цивільної справи (а. с. 99). 03.03.2025 представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила позовну заяву ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" залишити без задоволення. На обґрунтування відзиву зазначила, що договір було укладено на підставі заявки на отримання кредиту № 4915242, яка знаходиться в електронному кабінеті відповідача. Прийняття умов договору кредитування відповідачем підтверджено одноразовим ідентифікатором, але позивач не надав доказів такої ідентифікації. Враховуючи відсутність відомостей про погодження між сторонами умов кредитного договору щодо нарахування та стягнення з відповідача відсотків за користування коштами, комісії та інших платежів, вважала, що у позивача були відсутні правові підстави для зарахування 02.05.2021 в рахунок погашення відсотків за кредитним договором суми коштів у розмірі 8 600 грн 00 коп. Вважала, що позивачем не надано доказів дійсності укладення кредитного договору з відповідачем. Також, вважала, що у цій справі сплив строк позовної давності, і просила, щоб позовні вимоги розглядалися лише в межах трирічної давності. 04.03.2025 з метою надання часу позивачу для подання відповіді на відзив судовий розгляд відкладено на 24.04.2025. 07.03.2025 представник позивача Чуприна К. В. надіслала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що договір про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 з додатками до нього був дійсно підписаний з ТОВ "МІЛОАН" саме відповідачем одноразовим ідентифікатором, а отже матеріали справи містять належні докази укладення правочину з відповідачем. Щодо строку позовної давності зазначила, що з березня 2020 року строк позовної давності продовжений на строк дії карантину, який тривав до 24:00 години 30.06.2023, а починаючи з 24.02.2022 строк позовної давності продовжений на строк дії в України воєнного стану, який діє не цей час. Отже, вважала, що строк позовної давності позивачем не пропущений. 12.03.2025 представник відповідача [PERSON] подала заперечення, в яких вказала, що відповідачу первісний кредитор електронним повідомленням (SMS) на номер телефону [NUMBER] надсилав одноразовий ідентифікатор, але таких доказів не надав позивач. Також, вважала, що позивач пропустив строк позовної давності. 24.04.20254 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно. Представник позивача Чуприна К. В. у відповіді на відзив просила здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача [PERSON] подала заяву, в якій просила проводити судовий розгляд за її відсутності та за відсутності відповідача, з урахуванням доводів, викладених у відзиві та запереченнях. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Повноваження позивача щодо надання послуг кредитування підтверджуються відомостями, що містяться у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Статуті товариства в новій редакції (а. с. 18, 78-89). Даними анкети-заяви на кредит № 4915242 від 02.05.2021, договору про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021, графіку платежів, Паспорта споживчого кредиту № 4915242, платіжного доручення № 45230983 від 02.05.2021, підтверджується, що 02.05.2021 між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 4915242, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 600 грн 00 коп., строком на 19 днів з 02.05.2021, термін повернення грошових коштів - 21.05.2021. Загальна вартість кредиту між сторонами обумовлена на суму 11 502 грн 50 коп., яка складається з: 8 600 грн 00 коп., 860 грн 00 коп. - комісія, 2 042 грн 50 коп. - проценти (а. с. 16, 44-54, 56). 10.08.2021 між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" укладений договір відступлення прав вимоги № 06Т згідно Реєстру боржників та Витягу з Додатку до Договору факторингу № 06Т від 10.08.2021, у тому числі за кредитним договором, укладеним з [PERSON] (а. с. 20, 24-38). 27.09.2024 позивач направив відповідачу досудову вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 4915242 від 02.05.2021 за листом з вих. № 3444007347-АВ (а. с. 60, 61). Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення, складеної ТОВ "Мілоан" за кредитним договором № 4915242 [PERSON] , відповідач має заборгованість, станом на 20.07.2021 у розмірі 32 142 грн 50 коп., яка складається з наступного: 8 600 грн 00 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 22 682 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками; 860 грн 00 коп. - заборгованість за комісійними винагородами (а. с. 21, 22). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц). За умовами договору про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 сторони встановили строк кредитування до 21.05.2021. На час закінчення строку кредитування (21.05.2021) розмір заборгованості за договором про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 склав 11 502 грн 50 коп., із яких: 8 600 грн 00 коп. - сума основного боргу, 2 042 грн 50 коп. - нараховані відсотки, 860 грн 00 коп. - нарахована комісія. Таким чином, лише наведений розмір нарахованих відсотків може бути стягнутий з [PERSON] на користь ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" оскільки після спливу строку кредитування, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, товариство не мало правових підстав нараховувати відсотки за договором про споживчий кредит. Позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв`язку укладанням: 02.05.2021 між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] договору про споживчий кредит № 4915242 та подальшим укладанням 10.08.2021 між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" договору відступлення прав вимоги № 06Т, у результаті чого ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" набуло право вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 на суму заборгованості 10 642 грн 50 коп., яка складається з: 8 600 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 042 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками. Що стосується вимог в частині стягнення нарахованої комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд зазначає наступне. Згідно пункту 1.5.1 договору про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021 комісія за надання кредиту: 860 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово (а. с. 44). Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України Про споживче кредитування), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України Про захист прав споживачів текст статті 11 викладено в такій редакції: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України Про споживче кредитування. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування", після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування", умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України Про споживче кредитування. Даного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19, провадження №14-44цс21. Враховуючи, що вимагається до стягнення: 860 грн 00 коп. - заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості, щодо якої встановлено нікчемність, належить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" в частині стягнення заборгованості за комісією. Щодо позиції представника відповідача про неукладеність договору. Позивачем долучено до матеріалів справи копії анкети-заяви на кредит № 4915242 від 02.05.2021, договору про споживчий кредит № 4915242 від 02.05.2021, платіжне доручення 45230983, за умовами яких, відповідач [PERSON] дійсно 02.05.2021 отримала 8 600 грн 00 коп. на споживчі потреби, проти чого представником відповідача заперечень не надано. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Щодо вимоги представника відповідача про застосування позовної давності. Так, договір про споживчий кредит укладений 02.05.2021, на строк до 21.05.2021. Під час розгляду заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд виходить зі строків виконання грошового зобов`язання, що встановлені ТОВ "Мілоан", тобто до 21.05.2021. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). З цього випливає, що у разі закінчення строку позовної давності, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Разом з тим, 24.02.2022 строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України" "Про введення воєнного стану в Україні". В подальшому, відповідно до Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на даний час. У пункті 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Матеріали справи свідчать про те, що первісний кредитор з 22.05.2021 був обізнаний про невиконання грошового зобов`язання, а дійсний кредитор 20.01.2025 звернувся з позовом до суду, у період дії пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, та пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, тобто в межах строку позовної давності, перебіг якого був зупинений 02.04.2020 і на час судового розгляду обставини, які стали підставою для його зупинення, продовжують існувати. За таких обставин, заява представника відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії: договору № 42649746 від 01.11.2024 про надання правової допомоги, акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 30.11.2024, додаткової угоди № 4915242 від 30.11.2024 до Договору № 42649746 про надання правової допомоги від 01.11.2024 (а. с. 15, 39-43, 55). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що: "суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами". Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд взяв до уваги, що розглядувана справа, має незначну складність, не викликала суспільного інтересу під час її розгляду, результат вирішення цієї справи не має вплинути на репутацію сторін, спір для кваліфікованого юриста є спором незначної складності, законодавство у цій категорії справ є сталим і судова практика має ознаку єдності. Визначаючи пропорційність предмета спору з розміром витрат на правничу допомогу, визначену представником позивача суму правової допомоги - 6 000 грн 00 коп., суд вважає завищеною щодо іншої сторони спору. Крім того, визначаючи розмір витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню позивачу, належить врахувати, що позов підлягає частковому задоволенню. Отже, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру позовних вимог, що підлягають задоволенню. Також, згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (а. с. 59).

Outcome: partial