Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

17.12.2024 через підсистему «Електронний суд» представник позивача Лановий Євген Миколайович, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5618/10 звернувся до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» з позовною заявою до [PERSON] та просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» заборгованість за кредитним договором №1674533 від 17.03.2020 року в розмірі 38 186,40 (тридцять вісім тисяч сто вісімдесят шість гривень 40 копійок), судовий збір у розмірі 2422, 40 грн.(дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000, 00 грн. (шість тисяч гривень 00 копійок). В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 17.03.2020 року за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», [PERSON] подав заявку на отримання кредиту №1674533. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства. Оскільки ТОВ «МІЛОАН» направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов Договору про споживчий кредит №1674533 від 17.03.2020 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства. Відповідно до умов Кредитного договору, до укладення Договору отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та Правилами, що розміщенні на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Таким чином, відповідач уклав Договір про споживчий кредит №1674533 від 17.03.2020 року з ТОВ «МІЛОАН» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 12\~000 грн. 10.07.2020 року згідно умов Договору факторингу №01/07, ТОВ «МІЛОАН» (ЄДРПОУ:40484607) відступлено право вимоги за Кредитним договором №1674533 від 17.03.2020 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права вимоги до відповідача. 24 січня 2022 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» укладено Договір факторингу №1/15, у відповідності до умов якого та згідно Додатку №1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит № 1674533 від 17.03.2020 року. Згідно Додатку №1 до Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 38186,40 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 11640 грн., заборгованість за відсотками становить 25106, 40 грн., заборгованість за комісією становить 1440 грн., заборгованість за пенею становить 0 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає борг, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. 09.04.2025 відповідач [PERSON] надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки. Остання дія, яка могла підтверджувати визнання боргу, відбулася більше ніж три роки тому, а отже, позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду з відповідним позовом. Згідно зі статтею 267 ЦК України, застосування строку позовної давності здійснюється судом виключно за заявою сторони у справі. Враховуючи наведене, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 10.04.2025 через підсистему «Електронний суд» представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив, позов підтримує, просить задовольнити. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.12.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.01.2025 цивільну справу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано за підсудністю до Підгаєцького районного суду Тернопільської області. Ухвалою судді Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 19.03.2025 цивільну справу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийняла до розгляду. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» у судове засідання не з`явився, однак направив через підсистему «Електронний суд» заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив наступні обставини справи. Матеріалами справи підтверджено, що 17.03.2020 [PERSON] подав анкету-заяву на кредит № 1674533, відповідно до якої висловив бажання отримати у ТОВ «МІЛОАН» кредит на загальну суму 12 000, 00 грн /арк.спр. 21-24,38/. У вказаній заяві, відповідач, зокрема, вказав власний номер телефону, паспортні дані, адресу місця реєстрації та проживання. 17.03.2020 ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] уклали кредитний договір № 1674533, який з боку відповідача, підписаний електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону [PERSON] , вказаний ним у анкеті-заяві /арк.спр. 56-58/. Згідно з п.п. 1.1. Кредитного договору позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк визначений у п.1.3. Договору надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у п.1.2. договору, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Згідно з п.п. 1.2., 1.3., 1.4. Кредитного договору: сума кредиту становить 12 000,00 грн.; кредит надається строком на 30 днів з\~17.03.2020; термін повернення кредиту і сплати комісії на надання кредиту та процентів за користування кредитом\~16.04.2020. Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 8640, 00 грн. в грошовому виразі та 876,00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 20\~640,00 гривень. Відповідні дані зафіксовані також в Анкеті-заяві. Згідно п.1.5.1 Кредитного договору комісія за надання кредиту: 1440,00 грн, яка нараховується за ставкою 12.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Пунктом 1.5.2. передбачено, що проценти за користування кредитом становлять 7200 грн., які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з п. 1.6. стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно з п. 2.2.1. та п. 2.2.2 Кредитного договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1.-1.5.2., 1.6 договору. Нарахування позикодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування ( з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору. Відповідно до п. 2.4.1. Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п.1.4. Договору. В Додатку №1 до Кредитного договору № 1674533 від 17.03.2020 встановлено графік розрахунків, який містить розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредит, комісії за надання кредиту і процентів) із зазначенням: дати платежу (повернення кредиту та сплати комісії та процентів, а саме: дата платежу 16.04.2020; розміру кредиту\~12 000 грн; комісії за надання кредиту\~1440 грн.; проценти\~7200 грн.; разом\~20 640 грн. /арк.спр.24/. 17.03.2020 на рахунок [PERSON] (код [NUMBER] ) ТОВ «МІЛОАН» перераховано на картковий рахунок [NUMBER] 12 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1671676, в якому вказано призначення платежу\~кредитні кошти від ТОВ «МІЛОАН» згідно договору 1674533 /арк.спр. 38/. Таким чином, ТзОВ «МІЛОАН» надало відповідачу [PERSON] в користування кредитні кошти. 10.07.2020 згідно умов Договору факторингу №01/07, ТОВ «МІЛОАН» (ЄДРПОУ:40484607) відступлено право вимоги за Кредитним договором №1674533 від 17.03.2020 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») (ЄДРПОУ:42649746), а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права вимоги до відповідача /арк.спр.25-31/. 24 січня 2022 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПІНГ-ПОНГ» (далі ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ») укладено Договір факторингу №1/15, у відповідності до умов якого та згідно Додатку №1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит № 1674533 від 17.03.2020 року. Згідно Додатку №1 до Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 38186,40 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 11640 грн., заборгованість за відсотками становить 25106, 40 грн., заборгованість за комісією становить 1440 грн., заборгованість за пенею становить 0 грн. /арк.спр.32-35/. Відомістю ТОВ «МІЛОАН» про щоденні нарахування та погашення кредиту [PERSON] підтверджуються відповідні нарахування /арк.спр.62 63/. 02.09.2024 представником ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» на адресу [PERSON] , зазначену ним в кредитному договорі, направлено досудову вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором № 1674533 від 17.03.2020 в розмірі 38 186,40 грн. /арк.спр.39/. Як зазначено у позовній заяві, за станом на дату подачі позову зазначена вимога відповідачем залишена без виконання. Факт невиконання умов кредитного договору не спростовується й самим відповідачем у поданому ним відзиві на позовну заяву. У зв`язку з невиконанням відповідачем вимог за кредитним договором щодо погашення заборгованості позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи спірні відносини, суд виходить з такого. Відповідно до\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2\~ст. 639 ЦК України\~встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом\~ст.204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1\~ст. 205 ЦК України\~визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами\~ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.\~205,\~207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Згідно зі ст.512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва;виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 516\~ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням відповідачем своїх персональних даних . Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу особою\~на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Таким чином, не має сумнівів щодо укладення відповідачем договору позики. З правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 вбачається, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наданих позивачем доказів дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами у справі доведено факт укладення Кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт отримання відповідачем кредиту в розмірі 12 000 грн., невиконання останнім умов Кредитного договору, що призвело до порушення графіку погашення кредиту за кредитним договором, виникнення у зв`язку з цим заборгованості по кредиту та нарахування відповідних процентів. Крім того, належними та допустимими доказами у справі підтверджено факт переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та від ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ», тобто до позивача. Судом встановлено, що укладаючи кредитний договір, відповідач отримав від ТОВ «МІЛОАН» кредит в сумі 12 000 гривень 00 копійок на строк, визначений у договорі. Однак, свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, та після спливу строку, на який укладено договір гроші кредитодавцю не повернув. Судом також встановлено, що право вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості до [PERSON] набуло ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ». Ці обставини, як і отримання відповідачем кредиту у розмірі 12 000 гривень 00 копійок, останнім не оспорювалися. У суду відсутні докази про те, що відповідач мав перешкоди для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості, однак він належним чином не виконував свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків, порушивши умови кредитного договору, а наведені заперечення у відзиві є безпідставними та надуманими. Таким чином суд дійшов висновку, що непогашена відповідачем сума основного боргу у розмірі 12 000 гривень 00 копійок стягується позивачем правомірно. Разом з тим, суд не погоджується із розрахунком позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за вказаним кредитним договором. Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, тобто у межах погодженого сторонами кредитування. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Так, статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу частини 4статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4528/16 ( пункти 81-85), проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд бере до уваги вищевказані висновки Верховного Суду та вважає, що нарахування відсотків за користування кредитом може здійснюватись на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України виключно протягом строку кредитування. Так, за умовами укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] кредитного договору № 1674533 від 17.03.2020, його сторони погодили, що строк користування кредитом становить 30 днів, з 17.03.2020 по 16.04.2020, проте відповідно до складеного ТОВ «МІЛОАН» розрахунку, відсотки за користування кредитними коштами нараховувалися позичальнику по 07.07.2020. Тобто, право ТОВ «МІЛОАН» нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору 16.04.2020, а тому, починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом не відповідає вимогам закону. З огляду на викладене, суд відхиляє аргументи представника ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ», викладені у запереченнях на додаткові пояснення у справі, про те, що первісний кредитор мав право нараховувати передбачені відповідним договором кредиту проценти позичальнику до повного погашення ним заборгованості. За умовами кредитного договору №1674533 від 17.03.2020 сторони погодили строк кредитування 15 днів (пункт 1.4. Договору). Проценти за користування кредитом: 7200 гривень 00 копійок, які нараховуються за ставкою 2.00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.5.2. Договору). Судом встановлено, що відповідач отримав кредит в сумі 12 000 гривень строком на 30 днів, а тому, розмір процентів за період кредитування становить 7200 гривень 00 копійок (12\~000х2% х30 днів/100%), що узгоджується із визначеним розрахунком у Додатку № 1 до Договору №1674533 від 17.03.2020 /арк.спр.24/. Суд приходить переконанню, що саме така сума процентів підлягає стягненню. Щодо стягнення комісії за кредитним договором №1674533 від 17.03.2020, то суд зазначає наступне. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №1674533 від 17.03.2020, заборгованість [PERSON] становить 38 186,40 грн., з яких: - заборгованість за сумою кредиту 11640,00 грн.; - заборгованість за відсотками 25106,40 грн.; - заборгованість за комісією 1440,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Однак, на думку суду, відсутні законні підстави для стягнення із відповідача заборгованості за комісіями з огляду на наступне. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). З врахуванням наведено, суд приходить переконанню, що дана вимога не підлягає задоволенню. Водночас відповідачем у справі порушено клопотання про застосування строків позовної давності у справі, з огляду на ту обставину, що як зазначає відповідач, позивач мав право звертатися до суду з 17.03.2021 по 17.03.2024, тобто більше, ніж три роки тому, а отже, за його твердженнями, позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду з відповідним позовом. Вирішуючи порушене відповідачем клопотання про застосуванням строків позовної давності, суд виходить з такого. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В\~ЦК України\~визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальний. Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім цього, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває досі. Законом України від 15березня 2022року №2120-ІХ«Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено\~п. 19 (який був чинний на день звернення до суду із позовом), відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного\~Конституцією України\~права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 дійшов висновку, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Зі змісту Кредитного договору № 1674533 від 17.03.2020 та платіжного доручення 16716760 убачається, що кошти за Кредитним договором відповідач отримав 17.03.2020, а позов ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» подало до суду 17.12.2024. З огляду на наведене, а також, ураховуючи, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України тривав карантин, а з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення заборгованості (17.12.2024) в Україні вже діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до п. 12 та\~п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~позивач не пропустив позовну давність, визначену в\~ст. 257 ЦК України, відтак підстави для відмови у позові у зв`язку з її пропуском відсутні. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» підлягають до частково задоволення шляхом стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» заборгованості за кредитним договором № 1674533 від 17.03.2020 в сумі 18 840,00 грн., з яких: - заборгованість за сумою кредиту 11 640,00 грн.; - заборгованість за відсотками 7200,00 грн., оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору. Щодо вирішення питання стягнення судових витрат. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 6000 гривень В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав копії таких документів: копію Договору № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024; копію Додаткової угоди № 100613216 від 11.11.2024; копію Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., від 11.11.2024; копію Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024. При вирішенні питання що стягнення правничої допомоги суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. ч. 1-5\~ст. 137 ЦК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) прописано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем на підтвердження надання правничої допомоги надано договір № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024; копію Додаткової угоди № 100613216 від 11.11.2024; копію Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., від 11.11.2024; копію Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 11.11.2024, згідно з якими загальна вартість правничої допомоги становить 6000,00 грн. та складається з правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» в сумі 2250,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості в сумі 3000,00 грн. та формування додатків до позовної заяви в сумі 750,00 грн. /арк.спр. 55/. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial