Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Представник позивача адвокат Мерцалов М.Ю. через систему «Електронний суд» в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа:\~Тернівська державна\~нотаріальна контора\~Дніпропетровської області,\~про поділ\~спільного майна\~подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 29 травня 2019 року, який був розірваний рішенням суду від 17 жовтня 2022 року. Подружжям, шляхом обміну будинку та земельних ділянок по [ADDRESS] , було придбано у спільну власність квартиру [ADDRESS] . Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , залишити право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи є письмова заява представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без їх участі, не заперечував проти винесення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач не з`явився у судове засідання, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнає позовні вимоги в повному обсязі. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2019 року, актовий запис №244, який був розірваний рішенням Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року(рішення набрало законної сиди 17 листопада 2022 року). Згідно заяви [PERSON] від 30 жовтня 2023 року, яка була нотаріально посвідчена державним нотаріусом, остання надає згоду колишньому чоловіку на обмін житлового будинку та земельних ділянок, за адресою: [ADDRESS] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~договору міни\~квартири на\~житловий будинок\~та земельні\~ділянки від\~30\~жовтня 2023\~року,\~посвідченого державним\~нотаріусом Тернівської\~державної нотаріальної\~контори Надтокою\~З.В.,\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~обміняли квартиру за адресою: [ADDRESS] , на житловий будинок та земельні ділянки кадастровий номер 1213500000:01:065:0083 та кадастровий номер 1213500000:01:065:0084 за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 жовтян 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №2397. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповідності\~до ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу\~України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу\~України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідноч.\~1\~ст.\~69\~Сімейного Кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно п.\~24\~Постанови Пленуму\~ Верховного\~Суду України\~від 21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута сторонами\~по справі\~внаслідок обміну\~спільного майна\~подружжя,та є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідач підтвердив факт спільного придбання сторонами нерухомого майна шляхом визнання позову. З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] , залишивши за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] . У відповідності\~до ст.\~141\~ЦПК України\~суд з\~відповідача на\~користь позивача\~стягує судовий\~збір.

Outcome: approved