Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

03.12.2025 року позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з зазначеним позовом. Обґрунтовує свою позовну заяву тим, що перебував у шлюбі [PERSON] з 11.10.2008 по 26.05.2010. [INFO] у них народився спільний син [PERSON] , [INFO] шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу мати переїхала проживати до м.Черкаси, син залишився проживати разом із батьком [PERSON] в с.Бужанка Звенигородського району. З моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу відповідачка [PERSON] з сином не проживає, участі в його вихованні не приймає, життям свого сина не цікавиться, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала і не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною взагалі (навіть в телефонному режимі), взагалі не проявляє інтересу до сина та не намагається зустрітись з ним, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». В свою чергу дитина - [PERSON] не має емоційної прив?язаності до матері оскільки був обмежений у спілкуванні з нею, неодноразово зазнавав психологічних травм та на неодноразові запрошення мати жодного разу не приїхала відвідати його. Відповідачка про справі свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню дитини, не цікавилась та не цікавиться особистим життям сина, не відвідувала та не відвідує навчальний заклад, не приймала та не приймає участі в забезпеченні його нормального розвитку, що підтверджується відповідними письмовими доказами, а саме: довідкою виконавчого комітету Бужанської сільської ради від 30.09.2024 року №942/03-27; актом обстеження умов проживання від 18.10.2024 року; довідкою ДНЗ «Сонечко» Бужанської сільської ради №130 від року; довідкою Бужанського ліцею №230 від 01.10.2024 року; довідкою КНП «Лисянський центр первинної медико санітарної допомоги» №654 від 04.10.2024 року. 08.10.2024 року Першим відділом ДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина - [PERSON] (виконавче провадження № [NUMBER]). Вказував, що відповідачка притягувалась до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.185, ч.2 ст.361, ч.2 ст.200 КК України. Є стороною по іншим судовим справам, а саме №711/3915/17 про визнання права власності, №712/5926/18 про стягнення заборгованості, №712/12366/19 про видачу судового наказу, №712/7781/23 про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання. Враховуючи вказані обставини, позивач звернувся в Службу у справах дітей Виконавчого комітету Бужанської сільської ради для отримання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON] . Вказаний висновок затверджений рішенням Виконавчого комітету Бужанської сільської ради Звенигородського району Черкаської області №129 від 21.10.2024 року. Відповідачка, як мати дитини [PERSON] , нехтує своїми обов`язками, не цікавиться життям свого сина, його духовним та культурним розвитком, проявляє байдужість та черствість, тому позивач вважає що позбавлення її батьківських прав буде на користь інтересам дитини. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.12.2024 було відкрито провадження у справі у загальному позовному провадженні призначено підготовче судове засідання. 11.01.2025 представником відповідача [PERSON] скеровано відзив на позовну заяву який мотивований тим, що твердження позивача наведені у позові про те, що починаючи з 2010 року, відповідач ніяким чином піклується про дитину, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчанням, що нібито відповідачка самоусунулася від виконання обов`язків як батька дитини, є хибним і неправдивим, виходячи із наступного. Після розірвання шлюбу, за домовленістю сторін син залишився проживати з батьком. На неодноразові прохання відповідачки про організацію зустрічей із сином в Черкасах за її місцем проживання або дозволити самостійно забрати неповнолітнього сина, принаймні на період канікул, позивач завжди знаходив причину для відмови. Останні свої відмови колишній чоловік та його батьки спочатку аргументами тим, що в країні карантин, а потім що іде війне і в селі дитині значно безпечніше ніж у великому місті під час повітряних тривог. Тож саме велика відстань між місцем проживання сина та відповідачки (оскільки відповідачка не має місця де могла б переночувати, а за один день дістатися до села Бужанка і назад в Черкаси практично неможливо, власного автотранспорту вона не має) та небажання самого позивача та його батьків відпускати сина на вихідні та канікули до матері і ставало перешкодою для повноцінної участі матері в житті сина. Щодо наявності відкритого виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості з комунальних послуг та за кредитними позиками, відповідачка зазначає, що в подібних ситуаціях опиняються десятки тисяч людей в Україні, як через власну необізнаність так і недобросовісність надавачів фінансових послуг, проте відповідачка має постійне місце роботи, та здійснює погашення всіх своїх заборгованостей в порядку чинного законодавства. Позивачем не надано доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідачки, відповідатиме інтересам саме дитини. Більше того, в позбавленні батьківських прав відповідачки, зацікавлений саме позивач, оскільки пред?явлення такого безпідставного позову є спроба оформити відстрочку від мобілізації. Потрібно також зазначити, що ніколи жодних скарг на відповідачку, щодо невиконання останнім батьківських обов?язків відносно сина не надходило а ні до суду, а ні до органів опіки та піклування, документів та адміністративних матеріалів, які підтверджують невиконання відповідачкою батьківських обов?язків відносно сина на відповідачку ніколи не складалось. При розгляді виконавчим комітетом Бужанської сільської ради Звенигородського району Черкаської області №129 від 21.10.2024 року питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відносно сина відповідачку [PERSON] не запрошували, жодних пояснень комісії вона не давала, достатніх підстав для прийняття такого рішення у комісії не було. Приймаючи спірне рішення, про доцільність позбавлення батьківських прав, виконавчий комітет Бужанської сільської ради не врахував найкращі інтереси дитини, прийняте рішення є необґрунтоване та безпідставне, оскільки не має жодних доказів, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків відносно сина, нехтує своїми батьківськими обов?язками і не піклується про його фізичний і духовний розвиток, тобто за своєю виною ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання дитини, так само, як і відсутні факти негативного впливу відповідачки на дитину: доводи виконавчого комітету Бужанської сільської ради при ухваленні спірного рішення базуються на припущеннях, більше того на сьогодні сину 16 років, і на думку відповідачки, він може дати свої пояснення щодо даної ситуації, проте органами опіки та піклування не опитували сина, він не надав жодних пояснень. Наголошувала, що підстави передбачені у ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав, відсутні, будь-які докази свідомого ухилення від виконання батьківських обов?язків чи які слугували 6 підставою для позбавлення батьківських прав в матеріалах справи відсутні. Позбавлення батьківських прав це крайня міра, у тому випадку коли відсутні позитивні зрушення та негативна поведінка щодо дитини. Відповідачка повідомила суду, що любить свого сина, бере участь у витратах на дитину, його вихованні, заборгованість по сплаті аліментів у неї відсутня, в одальшому бажає більше брати участь у житті дитини. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.04.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка та її представник - адвокат Кушнір Т.В. у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог щодо позбавлення батьківський прав та просили відмовити у їх задоволенні. Від третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Бужанської сільської ради надійшов лист від 05.03.2025 року №396/08-04 щодо неперебування неповнолітнього [PERSON] на обліку як дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах та відсутності заходів попередження та впливу відносно невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків та витяг з рішення від 21.10.2024 року №129 про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. Інших заяв та клопотань до суду не надходило. Судом за результатами розгляду справи по суті встановлено наступні обставини справи. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 лютого 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] . В свідоцтві про народження дитини в графі "Батьки" значаться: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . 26.05.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно судовим наказом Лисянського районного суду Черкаської області від 03.10.2024 у справі 700/723/24 за заявою [PERSON] стягнуто з із [PERSON] на користь [PERSON] (аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Як зазначив представник відповідача та підтвердив позивач в судовому засіданні, на момент пред`явлення позову заборгованості з аліментів у відповідачки не було. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли у зв`язку із особистими немайновими правами і обов`язками батьків та дітей, а тому регулюються Главою 13 СК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6) частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 61-36905св18. А також, згідно правової позиції Верховного суду, під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайній спосіб впливу та захисту прав дитини. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі N 466/9380/17 (провадження N 61-2175св20). При розгляді даної справи позивачкою не доведено і судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своїх дітей в матеріалах справи також відсутні. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою, а також, що створило загрозу життю дитини. Відповідно до вимог частин 4 і 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки і піклування. Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, їхнього ставлення до дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи та мають істотне значення. Судом досліджено рішення від 21.10.2024 року №129 про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно її сина [PERSON] [INFO] . Однак, цей висновок не має для суду обов`язкової сили, суд враховує його зміст. Проте, зі змісту цього висновку вбачається що він зроблений на підставі даних, наданих лише стороною позивача, без дослідження думки матері дитини, її виклику на засідання і без вивчення думки самої дитини. Також, позивачем не було заявлено клопотання про виклик свідків, які б могли б підтвердити обставини ухилення матері від батьківських обов`язків, про заслуховування думки самої дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, оскільки обставини, викладені в позові є не доведеними. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №724/743/15-ц сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Суд зауважує, що розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Щодо тягаря доказування, суд звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України). Судом не встановлено, що відповідачка є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї доньки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї наприклад: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність інформації та можливості оперативно бути поряд з дитиною в той чи інший момент. Суд критично поставився до викладених у позові пояснень позивача щодо умисного нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання сина, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження під час судового розгляду. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ що стосується предмету позову, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також, не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують відповідача, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням батьківських обов`язків, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої доньки. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків свідомо, а в даному випадку винна поведінка відповідача не встановлена, крім того це остаточно розірве зв`язок дитини з батьком, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і тільки за наявності вини в діях батька, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed