Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви 30.05.2024 ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 1-14, т. 1). В обґрунтування позову зазначено, що 14.11.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено договір № 477701-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору, відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 75 000 грн., процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 1,15012667 % за кожен день користування кредитом. Однак, відповідач належним чином не виконував зобов`язань щодо погашення кредиту, відсотків, лише частково сплатив кошти, а тому станом на 26.05.2024 за відповідачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 300 553, 60 грн., з яких: прострочені платежі по тілу кредиту - 75 000 грн..; прострочені платежі по процентам - 217 614, 60 грн.; прострочені платежі за комісією - 7 939 грн. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 477701-КС-003 від 14.11.2023, що в загальному розмірі становить 300 553, 60 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 606, 64 грн. Заяви учасників процесу по суті справи. 27.06.2024 відповідачем [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України подано відзив на позовну заяву (а.с. 117-125, т. 1), в якому зазначено, що як зазначає у своїй заяві позивач, нібито між ним шляхом відтворення одноразового ідентифікатора та ТОВ «Бізнес Позика» підписано Договір про надання кредиту від 14.11.2023 № 477701-КС-003. На підтвердження даної обставини позивач надає копію цього договору позики/кредиту без підпису відповідача як позичальника тому вважає, що даний договір не відповідає вимогам ст.ст. 5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належним доказом укладення договору між ним та кредитором. Також зазначає, що заявлена позивачем вимога про стягнення з нього процентів у розмірі 217 614, 60 грн. не є співмірною сумі кредиту у розмірі 75 000 грн. та суперечить принципам розумності та добросовісності, що наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Отже, при ухваленні рішення просить зменшити розмір відсотків, щонайменше до розміру заборгованості за кредитом. Крім того, щодо неправомірного стягнення комісії зазначає, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць є нікчемною, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому стягнення з відповідача заборгованості за комісією по обслуговуванню кредитної заборгованості в розмірі 7939 грн. є безпідставними. Також зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування суми позики (платіжне доручення, квитанція, чек тощо) за Договором про надання кредиту № 477701-КС-003 від 14.11.2023. На підставі викладеного, просить врахувати дані заперечення. 01.07.2024 представником позивача Виноградовим Ю.Е. (діє на підставі довіреності № 9 від 26.12.2023, а.с. 184, т. 1) в порядку ст. 179 ЦПК України подано відповідь на відзив (а.с. 129-147, т. 1), посилаючись на норми законодавства зазначив, що до позовної заяви була додана візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору, у якій детально відображені всі дії ТОВ «Бізнес Позика» та відповідача щодо укладення Кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Ця візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору була посвідчена директором ТОВ «Бізнес Позика» Гайворонською М.М. Також вказує, що Кредитний договір підписаний боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, підтверджено належними та допустимими доказами укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Заявником/Кредитором та Боржником/ Позичальником не був би укладений, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Щодо перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів в розмірі 75 000 грн вказує, що до позовної заяви було додано три довідки, які сформовані ТОВ «ФК «Елаєнс», з яких вбачається, що на карту позичальника було здійснено перерахування кредитних коштів трьома платежами у розмірі 25 000 грн., 25 000 грн та 25 000 грн, що в зальному розмірі становить 75 000 грн. Номер картки для перерахування коштів за кредитним договором був вказаний відповідачем при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. Звертає увагу, що боржник частково виконував зобов`язання за кредитним договором та сплачував кошти. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву не вказує чому на його думку розрахунок, який до позовної заяви був доданий позивачем, є начебто необґрунтованим, та таким, що не узгоджується з матеріалами справи. Відповідач не був позбавлений можливості надати свій розрахунок заборгованості за кредитним договором. Щодо стягнення з відповідача процентів вказує, що процентна ставка нараховується за кожен день користування Кредитом. Протягом строку кредитування, визначеного у цьому Договорі, плата за користування Кредитом нараховується на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування Кредитом, із урахуванням дня перерахування та дня повернення Кредиту. Кредитним договором встановлюється орієнтований графік платежів за Кредитним договором. Тобто, якщо Позичальник сплачує заборгованість за Кредитним договором згідно встановленого графіку платежів без порушень, йому дійсно потрібно було б сплатити за Кредитним договором суму орієнтовної загальної вартості кредиту, яка зазначена у Кредитному договорі. При цьому, порушення позичальником графіку платежів закономірно призвело до збільшення вартості кредиту, тому що процентна ставка нараховується за кожен день користування Кредитом на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування Кредитом, із урахуванням дня перерахування кредитних коштів та дня повернення Кредиту. Звертає увагу суду, що всі істотні умови Кредитного договору, зокрема тип кредиту, його строк, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо - встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у Кредитному договорі, який уклав Відповідач шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Вважає, що чинне законодавство, не наділяє суд правом зменшення суми процентів, які Позичальник зобов`язаний сплачувати відповідно до умов Кредитного договору та норм Цивільного кодексу України. Щодо стягнення комісії зауважує, що відповідно до п. 2.5. Кредитного договору комісія за надання Кредиту становить 11 250 грн. Встановлення обов`язку по сплаті комісії за надання кредиту у кредитному договорі відповідає принципу свободи договору. Відповідач уклавши кредитний договір погодився зокрема сплатити комісію за надання кредиту. Звертає увагу суду, що у Кредитних договорах ТОВ «Бізнес Позика» встановлюється комісія саме за надання кредиту, а не за його обслуговування. 11.11.2024 представником відповідача адвокатом Куриленко О.А. (діє на підставі ордеру серії АН № 1510250 від 16.09.2024) подав до суду додаткові пояснення по суті справи (а.с. 207-2011, т. 1), які обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] відповідно до Довідки військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України від 14.09.2024 №10 перебуває на військовій службі. Оскільки відповідач має статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», вважає, що у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом та будь-яких інших нарахувань. До того ж, відповідач, перебуваючи на військовій службі, має найнижче звання ЗСУ - солдат, тому його заробітна плата становить 20 130 грн. Також зазначає, що відповідач одружений та має малолітню дитину 2019 року народження. У зв`язку з викладеним, у разі задоволення позовних вимог, просить розстрочити відповідачу суму заборгованості за кредитним договором. 12.11.2024 представником позивача Виноградовим Ю.Е. надані додаткові пояснення по суті позову (а.с. 222-230, т. 1), які обґрунтовані тим, що у своїх додаткових поясненнях, сторона відповідача зазначає, що позивач начебто не мав право нараховувати відповідачу проценти за Кредитним договором, посилаючись на норму ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідач перебуває на військовій службі. До своїх додаткових пояснень по справі сторона відповідача надала копію довідки від 14.09.2024 про те, що невідома особа перебуває на військовій службі. Кредитний договір між позивачем був укладений 14.11.2023. Відповідно до п. 2.7. Кредитного договору термін дії договору до 30.04.2024. Звертає увагу суду, що у доданій стороною відповідача до своїх додаткових пояснень довідці не зазначено, з якого саме моменту невідома особа перебуває на військовій службі. Також у цій довідці не зазначений РНОКПП особи, яка перебуває на військовій службі, що унеможливлює встановлення цієї особи, а саме встановлення того, чи є ця особа відповідачем по справі, у зв`язку з чим, ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягає застосування у даній справі, оскільки сторона відповідача не надала жодних належних та достатніх доказів того, що протягом строку дії Кредитного договору відповідач був військовослужбовцем, на якого поширювалася дія вищезазначеної норми закону. Також вказує, що звернення сторони відповідача із заявою про розстрочення (відстрочення) виконання судового рішення є зловживанням своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та затягування притягнення відповідача до цивільно- правової відповідальності за порушення умов Кредитного договору. У зв`язку з чим, просить суд врахувати дані пояснення та відмовити у задоволенні заяви про розстрочення (відстрочення) виконання рішення суду. 13.11.2024 представником відповідача адвокатом Куриленко О.А. подано до суду додаткові пояснення по суті справи (а.с. 237-239, т. 1), в яких зазначено, що боржник має право подати заяву на розстрочення виконання рішення суду, оскільки таке право передбачено ЦПК України і не є зловживанням процесуальними правами. Крім того, звертає увагу, що раніше подано відповідачем довідка за формою 5 про перебування його на військовій службі не передбачає строк її дії. В подальшому, сторонами надані аналогічні додаткові письмові пояснення, що подані ними раніше (а.с. 1-4, 29,34, 64-80, т. 2). Рух справи. Ухвалою судді Наумової О.С. від 03.06.2024 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 107, т. 1). Ухвалою суду від 02.07.2024, за клопотанням представника позивача, витребувані докази по справі (а.с. 186, т. 1). Підготовче засідання у справі закрите 13.11.2024 та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 10, т. 2). Представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 28-29, т. 2). Представник відповідача просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с. 56, т. 2) Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 14.11.2023 ТОВ «Бізнес Позика» направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір № 477701-КС-003 про надання кредиту (а.с. 31-39, т. 1). 14.11.2023 [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 477701-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а.с. 41-49, т. 1). 14.11.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір № 477701-КС-003 про надання кредиту. Відповідно до умов договору відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 75 000 грн., строк кредитування 24 тижні, термін дії договору - 30.04.2024, процентна ставка за кредитом в день - 2, 00000000 % в день, орієнтовна загальна вартість кредиту - 195 000 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка - 9168, 16 %, комісія на надання кредиту - 11 250 грн. (а.с. 22-30, т. 1). Кредитний договір № 477701-КС-003 від 14.11.2023 укладений сторонами шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор [NUMBER], на номер телефону [NUMBER] . Таким чином, 14.11.2023 між ТОВ «Бізнес Позика та [PERSON] укладено договір № 477701-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Пунктом 3 зазначеного кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти у розмірі 75 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] (номер банківської карти позичальником особисто вказано при укладанні Договору про надання кредиту від 14.11.2023). Як вбачається з довідок від 25.05.2024 наданих ТОВ «ФК «Елаєнс», на картковий рахунок № [NUMBER] , призначення платежу: перерах. коштів [PERSON] ІПН [NUMBER] зг. до кредитного дог. № 477701-КС-003 від 14.11.2023 без ПДВ, трьома переводами були перераховані грошові кошти у загальному розмірі 75 000 грн. (а.с. 100, 101, 102, т. 1). Крім того, відповідно до інформації АТ «Універсал Банк» № БТ/4479 від 15.07.2024, яка була надана на виконання ухвали суду від 02.07.2024 (а.с. 186, т. 1), платіжна картка № [NUMBER] , належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на яку 14.11.2023 були зараховані грошові кошти від FONDY A2C трьома окремими переводами у загальному розмірі 75 000 грн. (а.с. 194-193, т. 1). Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 26.05.2024 утворилася заборгованість, яка становить 300 553, 60 грн., з яких: прострочені платежі по тілу кредиту - 75 000 грн..; прострочені платежі по процентам - 217 614, 60 грн.; прострочені платежі за комісією - 7 939 грн. (а.с. 96-99, т. 1). 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015, який набрав чинності 30.09.2015 (далі - Закон) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище наведеного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами. Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2023 між сторонами по справі укладено Договір про надання кредиту № 477701-КС-003, який укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика», через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця -https://my.bizpozyka.com/. [PERSON] , маючи намір отримати в позику грошові кошти, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Бізнес Позика» та пройшов реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідач створив особистий кабінет та надав всі особисті дані (ПІБ, дані паспорта, дату та рік народження, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації та), чим фактично надав згоду на обробку персональних даних. Для безпосереднього оформлення кредиту відповідач обрав суму кредиту, строк кредитування, самостійно вніс номер банківської/платіжної карти monobank та підтвердив, що ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику. Після прийняття позичальником умов кредитного договору 14.11.2023 ТОВ «Бізнес Позика» уклало з 14.11.2023 кредитний договір, який підписано останнім відповідно до вимог ч. 6, 8 ст.11, ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилався на особистий телефонний номер відповідача. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 дійшов висновку, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписано позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Із наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика» подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим. Отже, заповненням анкети-заяви відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 червня 2021 у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20. Оскільки відповідач вважається ознайомленим з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», тобто до моменту підписання кредитного договору, суд приходить до висновку, що відповідач повністю ознайомлений з його порядком укладення та підписання, про що свідчать виконані останнім фактичні дії в ІТС, а також використання ним електронного підпису одноразового ідентифікатору. Слід також звернути увагу, що позивачем до позовної заяви додано фото особи, який тримав перед собою паспорт громадянина України на ім`я « [PERSON] », який відповідачем у своєму відзиві щодо даного фото заперечень не було. Крім того, згідно наявного розрахунку заборгованості, відповідачем частково сплачувалась заборгованість за кредитом у розмірі 16 250 грн. Тобто, з зазначеного слідує, що відповідач користувався кредитними коштами та сплачував заборгованість. Слід також звернути увагу, що відповідачем не надані докази того, що договір № 477701-КС-003 від 14.11.2023, визнаний недійним. Тому суд відхиляє доводи відповідача щодо необізнаності про укладення ним кредитного договору № 477701-КС-003 від 14.11.2023. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками та комісії. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частинами 1, 2 ст. 1050 ЦК України передбачено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом частин 1, 2 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Оскільки відповідачем порушене зобов`язання з повернення кредитних коштів, то крім заборгованості за тілом кредиту у розмірі 75 000 грн., за кредитним Договором також обліковується заборгованість за простроченими платежами по процентах в сумі 217 641, 60 грн. та прострочених платежів за комісією в сумі 7 939 грн., що підтверджується розрахунком наданим позивачем (а.с. 96-99, т. 1). Поміж іншим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016 (далі - Закон), комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця включені до загальних витрат за споживчим кредитом. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Аналізуючи умови договору про надання кредиту № 477701-КС-003 від 14.11.2023, Правила надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика», суд приходить до висновку про правомірність дій товариства щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Заперечення позову відповідачем спростовується матеріалами справи та письмовими поясненнями представника позивача, що викладені у відповіді на відзив. При цьому відповідачем розрахунок заборгованості жодними доказами не спростований, суду не надано своїх розрахунків погашення заборгованості, які б, свою чергу, мали противагу розрахункам позивача. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання умов договору. Крім того, необґрунтованими є посилання представника відповідача на перебування відповідача на військовій службі Збройних Сил України як на підставу звільнення його від сплати відсотків за кредитним договором, оскільки з наявної в матеріалах справи довідки командира військової частини [NUMBER] від 14.09.2024 (а.с.215, т. 1) та військового квитка (а.с. 243-247, т.1), вбачається, що [PERSON] 03.09.2024 був мобілізований відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію». Проте, як встановлено матеріалами справи, кредитний договір був укладений відповідачем 14.11.2023, тобто не в період проходження військової служби, тому пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосуванню не підлягають. За таких обставин, суд вважає, що, підписавши за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатору кредитний договір № 477701-КС-003 від 14.11.2023, відповідач погодився з визначеними у ньому умовами кредитування, в тому числі і щодо розміру відсотків за кредитом та комісією. Однак, вирішуючи питання щодо стягнення нарахованих відповідачу відсотків, слід звернути увагу, що з вищевказаного розрахунку вбачається, що, сума заборгованості за відсотками в рази перевищує суму заборгованості за кредитом. Таким чином, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Згідно із ч. 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги позивача, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованих позикодавцем процентів до розміру прострочених платежів по тілу кредиту в сумі 75 000 грн., що на думку суду є розумним та пропорційним наслідком несвоєчасної сплати боргу. Вирішуючи клопотання представника відповідача про розстрочення (відстрочення) виконання рішення суду, суд виходить з наступного. Згідно ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо). Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. З аналізу викладених норм убачається, що нормами ЦПК України не встановлено вичерпного переліку обставин, за наявності яких суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою сторони відстрочити або розстрочити виконання судового рішення. Водночас, обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим. Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.06.2021 у справі № 9901/598/19. Крім того, Верховний Суд у постанові від 28.05.2024 у cправі № 906/1035/23 зазначив, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав. У поданому клопотання, представник відповідача зазначив, що у відповідача відсутня фінансова можливість сплатити всю суму одразу у разі позитивного ухвалення рішення, крім того на утриманні відповідача перебувають дружина та малолітня дитина, проте, слід зауважити, що доказів скрутного становища відповідачем не надано. Відтак, суд відхиляє клопотання про відстрочення виконання рішення на підставі його є безпідставності та вважає його таким, що не підтверджуються належними та допустимим доказами. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 157 939 грн. з яких: 75 000 грн. - заборгованість за простроченими платежами по тілу кредиту, 75 000 грн. - заборгованість за простроченими платежами по процентам, та 7939 грн. - заборгованість за простроченими платежами за комісією. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 52,50 % від розміру задоволених судом позовних вимог, отже, судовий збір становить 1893,50 грн.

Outcome: partial