Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

у вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (надалі позивач) звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з цим позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 29 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (надалі Кредитодавець, Позикодавець) та [PERSON] (надалі відповідач, Позичальник) укладено електронний кредитний договір № 102018568 (надалі Договір), відповідно до умов якого відповідачеві надано кредитні кошти у розмірі 4\~800,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені договором. Кредитодавець умови Договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредитні кошти у вказаному розмірі. У порушення положень Договору, відповідач користуючись коштами, наданими йому Кредитодавцем не виконав своєчасно і в повному обсязі свої зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість. 27 липня 2023 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення права вимоги № 102-МЛ/Т, згідно з яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до відповідача за Договором № 102018568 від 29 березня 2023 року. Позивач зазначає, що заборгованість відповідача становить 18\~540,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 4\~800,00 грн, заборгованість за відсотками 13\~500,00 грн, заборгованість за комісією 240,00 грн, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати в розмірі 2\~422,40 грн. Постановленою суддею Дарницького районного суду міста Києва ухвалою від 10 жовтня 2024 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (у розумінні Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 646) інформацію (персональні дані) відносно [PERSON] . З відповіді, наданої на виконання вищевказаної ухвали суду встановлено, що місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Також убачається, що місце перебування відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 05 жовтня 2015 року. Постановленою суддею Дарницького районного суду міста Києва ухвалою від 24 грудня 2024 року цивільну справу передано на розгляд за територіальною підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Постановленою суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ухвалою від 07 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Окрім іншого, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов. 07 березня 2025 року, з огляду на зареєстроване місце проживання відповідача на тимчасово окупованій території України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128, ч. 10 ст. 187 ЦПК України на вебпорталі «Судова влада України» опубліковане відповідне оголошення про розгляд цієї цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, а тому відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Станом на 21 квітня 2025 року відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача до суду не надходило. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 29 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 102018568, відповідно до умов якого відповідачеві надано кредитні кошти у розмірі 4\~800,00 грн (п.1.2), загальним строком на 105 днів з 29 березня 2023 року (п.1.3), з пільговим періодом 15 днів, що завершується 13 квітня 2023 року, поточним періодом 90 днів, що завершується 12 липня 2023 року (п.1.3.1, 1.3.2), а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін, встановлений договором (12 липня 2023 року). Проценти за Договором складають 540,00 грн за ставкою 0,75 відсотків від фактичного залишку кредиту у пільговий період (п.1.5.2) та 3,00 відсотків у сумі 12\~960,00 грн у поточному періоді (п.1.5.3). Також п. 1.5.1. передбачена сплата Позичальником (відповідачем) комісії за надання кредиту 240,00 грн. Кредитні кошти надаються Позичальникові безготівково на рахунок з використанням картки [NUMBER] *59 (п.2.1). Договір укладено в електронній формі одноразовим ідентифікатором (п.6.1, 6.2) /а.с.12-22/. З Графіку платежів за Договором про споживчий кредит № 102018568 від 29 березня 2023 року, що є Додатком № 1 до Договору вбачається, що проценти за користуванням кредитом установлені в розмірі 13\~500,00 грн /а.с.23/. Дані про ідентифікацію відповідача підтверджені наданою позивачем довідкою представника ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію за одноразовим ідентифікатором /а.с.26/. Також судом досліджено надані позивачем у копіях: Анкету-заяву на кредит № 102018568 /а.с.27-28/, Паспорт споживчого кредиту № 102018568 /а.с.24-25/, які містять детальну інформацію про надання кредиту, порядку укладання договору, порядку та строків погашення заборгованості, однак не містять реквізитів підпису відповідача у них. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, перерахувавши 29 березня 2023 року [PERSON] на його рахунок грошові кошти у розмірі 4\~800,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 61923702 /а.с.29/. У порушення положень договору, відповідач, користуючись коштами наданими йому позивачем не виконав зобов`язання своєчасно і в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої та складові підтверджуються наданим ТОВ «Мілоан» розрахунком заборгованості станом на 12 липня 2024 року /а.с.30-31/. 27 липня 2023 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення права вимоги № 102-МЛ/Т, згідно з яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан» /а.с.33-41/, включно і до [PERSON] за Договором № 102018568 від 29 березня 2023 року на загальну суму 18\~540,00 грн, що підтверджується відповідним витягом з реєстру боржників /а.с.44/, актом приймання передачі реєстру боржників за договором № 102-МЛ/Т /а.с.42/, платіжною інструкцією про перерахування плати за відступлення права вимоги /а.с.43/. 22 липня 2024 року позивачем направлено відповідачеві претензію про сплату заборгованості за вищевказаним Договором /а.с.45/. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з положеннями частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом установлено, що Договір № 102018568 укладено сторонами шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти), підписанням його шляхом накладення одноразового ідентифікатора. Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 зазначає, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що Договір № 102018568 підписаний відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим він акцептував пропозицію первісного кредитора та уклав договір шляхом введення одноразового ідентифікатора на сайті Кредитодавця. Отже, між відповідачем та Кредитодавцем укладено письмовий правочин за допомогою електронного засобу зв`язку; договір підписаний сторонами з використанням одноразового ідентифікатора, який став законною підставою на вчинення передбачених цими документами дій. Між сторонами здійснені всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків. Також, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні можу бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) . Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановленні судом обставини, а також визнання позову відповідачем, суд приходить висновку, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт невиконання відповідачем прийнятих на себе, відповідно до положень умов указаного Договору, зобов`язань перед Банком та позивачем, як правонаступником кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого суд приходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту та несплаченим відсоткам. При цьому, з огляду на надані суду матеріали, суд висновує, що не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії виходячи з такого. Так, положенням п. 1.5.1. Договору про споживчий кредит № 102018568 передбачена сплата Позичальником (відповідачем) комісії за надання кредиту 240,00 грн. Однак, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. У цій справі комісійна винагорода за надання кредиту відповідає загальним зобов`язанням кредитної установи та звичайній її діяльності, є обставиною укладення кредитного договору, оскільки без надання кредиту договір не вважався б укладеним з огляду на ст. 1046 ЦК України, з позовної заяви та наданих до неї документів не вбачається інших сум, включених до складу комісії, ніж за надання кредиту. Відтак положення про комісію є нікчемним. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи встановлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, які свідчать про наявність у відповідача боргу перед позивачем на час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 18\~300,00 грн та складається з: 4\~800,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 13\~500,00 грн заборгованість по процентам за кредитом. У решті позову належить відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог на 98,70% (задоволено 18\~300,00 грн із заявлених 18\~540,00 грн), судовий збір сплачено в розмірі 2 422,40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~390,90 грн (98,70% від 2 422,40 грн). У решті судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial