Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Бая С.Е., 13.02.2024 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 29.03.2019 по 08.06.2021 перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу 20.04.2019 ним була придбана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана ним за особисті кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яку він придбав ще до укладення шлюбу, а також на кошти, узяті у борг у батьків ще до укладення шлюбу з відповідачкою. Власних коштів як подружжя вони не мали, оскільки купівля квартири відбулася через двадцять днів після укладення шлюбу, а рівень доходу їхньої сім`ї на той час не дозволяв внести суму коштів, якої не вистачало після продажу квартири по [ADDRESS] . Оскільки квартира придбана ним хоч і формально в період шлюбу, що саме по собі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, проте за особисті кошти позивач, посилаючись на ч. 3 ст. 57 СК України, просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою судді від 19.02.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 13.03.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 21.06.2024 до суду від представника відповідача - адвоката Герасимової Т.І., надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування заперечень проти позову зазначила, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 20.04.2019 був укладений [PERSON] за згодою його дружини [PERSON] , яка викладена у заяві, посвідченій приватним нотарісом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. 17.04.2019. Наявність даної письмової згоди відповідача на укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність і суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. При цьому представник відповідача послалася на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22. Ухвалою суду від 21.08.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 27.01.2025 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алейнікова М.В. належним чином засвідчену копію заяви [PERSON] , посвідчену 17 квітня 2019 року за реєстровим номером № 673, про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з викладених у позові підстав. Позивач зазначив, що планував купити квартиру ще до укладення шлюбу, проте не встиг, оскільки довго велися пошуки квартири. Спірну квартиру вдалося придбати через двадцять днів після укладення шлюбу з відповідачем, квартира куплена за його кошти, отримані від продажу іншої квартири, та отримані за договором позики від матері. Спільних коштів як подружжя вони на той час не накопичили. Отримані за розпискою кошти матері до теперішнього часу не повернув. Дійсно відповідачем надавалася у нотаріуса згода на придбання спірної квартири, проте це лише формальність, якої довелося дотриматися. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Вказала, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири не зазначено, що квартира набувається позивачем в особисту приватну власність. Відповідач також надавала кошти на придбання квартири та здійснення у ній ремонту у подальшому, придбання меблів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий зі сторонами по справі, тривалий час товаришує з позивачем. Йому відомо, що позивач придбав спірну квартиру за кошти, отримані від продажу іншої належної йому квартири, та отримані у борг у батьків, оскільки на нову квартиру усе одно коштів не вистачало. Відповідач не приймала фінансової участі у купівлі спірної квартири, що сама підтверджувала свідку, коли вони обговорювали тему придбання квартири. Також відповідач говорила про те, що не буде претендувати на квартиру у разі розлучення, оскільки не давала коштів на її придбання. До реєстрації шлюбу сторони вже декілька років проживали разом, чи працювала відповідач - свідку не відомо. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.03.2019 до 08.06.2021, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 29.03.2019 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 08.06.2021. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачем [PERSON] (продавцем) з [PERSON] (покупцем) 20.04.2019 укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У пункті 1.2 договору зазначено, що квартира належить [PERSON] на праві приватної власності, яке зареєстроване за останнім 04.06.2018. Згідно з п. 2.1 договору продаж предмету договору - квартири [ADDRESS] , вчинено за ціною 425 520,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В., зареєстрований у реєстрі за № 693. Того ж дня, 20.04.2019 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В., зареєстрований у реєстрі за № 695, згідно з яким [PERSON] прибав у власність вказану квартиру за ціною 831 967,31 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на 19.04.2019 становить еквівалент 31 000,00 доларів США. Як убачається з п. 5.4 вказаного договору він укладений покупцем [PERSON] за згодою його дружини - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В. 17.04.2019 за реєстровим № 673. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що [PERSON] відповідно до ст.369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю за ціною та на умовах, визначених на його власний розсуд, квартири [ADDRESS] . Вказана квартира, яка буде придбана на ім`я чоловіка, за ціною та на умовах на його власний розсуд, буде належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а за правовстановлюючим документом буде значитися за [PERSON] . Заявник стверджує, що договір купівлі-продажу квартири, який укладатиметься за участю її чоловіка, відповідає інтересам їхньої сім`ї, укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Зміст статей 60, 65, 74 СК України, статей 368, 369 ЦК України нотаріусом заявнику [PERSON] роз`яснено. Як убачається з розписки від 15.02.2019, наявної у матеріалах справи, [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] 15.02.2019 передано сину [PERSON] (позивачу) 402 555,00 грн., що еквівалентно 15 000,00 доларів США, як позику для придбання [PERSON] іншої квартири після продажу квартири [ADDRESS] . Термін повернення коштів - протягом двох років з моменту позики. Розпискою від 15.02.2019 [PERSON] підтвердив факт отримання коштів у розмірі 402 555,00 грн. від [PERSON] у день складання вказаної розписки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зазначено, що «Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). […] По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.» З урахуванням вказаних висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання». Як встановлено судом вище у нотаріально посвідченій заяві від 17.04.2019 [PERSON] надала згоду чоловікові [PERSON] на придбання спірної квартири саме у спільну сумісну власність, тобто вказаною заявою сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну власність подружжя, визначивши тим самим статус грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї, а укладання договору з придбання спірної квартири відповідає спільному волевиявленню подружжя. З урахуванням викладеного доводи сторони позивача про те, що вказана заява відповідача про надання згоди нотаріусу на придбання нерухомого майна має лише формальний характер, і жодним чином не спростовує той факт, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача, суд оцінює критично, та зазначає, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц). Під час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірної квартири як спільного майна подружжя. Волевиявлення [PERSON] щодо правового статусу квартири було посвідчено приватним нотаріусом у її заяві про надання згоди на придбання спірної квартири, а також засвідчення того, що вказана квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя, укладання договору купівлі-продажу спірної квартири відповідає спільному волевиявленню подружжя та вчиняється в інтересах сім`ї. Вказані дії свідчать про те, що сторони при оформленні правочину домовилися, що джерелом набуття цього майна є спільні кошти подружжя (незалежно від джерела їх набуття) і нерухоме майно буде придбане у спільну сумісну власність. При цьому, суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання її особистою приватною власністю позивача задоволенню не підлягають. Інші доводи сторони позивача не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 12550,00 грн., відповідно до п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed