Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

До суду надійшла позовна заява керівника Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області до [PERSON] про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації. Зокрема, позивач просить суд припинити громадянину російської федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 6122482600:01:002:0324 площею 2,6342 га, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що за громадянином російської федерації [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер 6122482600:01:002:0342 площею 2,6342 га., що розташована на території Добромірківської сільської ради Збаразького району Тернопільської області, яку він отримав на підставі рішення сесії Добромірківської сільської ради народних депутатів від 14 березня 2000 року. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вищевказана земельна ділянка була зареєстрована за [PERSON] 17 березня 2021 року. Однак після набуття земельної ділянки у власність, у продовж строку, встановленого ч.4 ст.81 Земельного кодексу України, відповідачем не відчужено вказану земельні ділянку по теперішній час, тому вона, згідно вимог ст.145 Земельного кодексу України, підлягає конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 07 березня 2025 року по даній справі відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням сторін. Відповідача [PERSON] було повідомлено про розгляд Збаразьким районним судом Тернопільської області судом даної справи належним чином через розміщення оголошення на веб-сайті суду, оскільки лист в російську федерацію відправити не можливо. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд виходив із наступного. Згідно копії паспорта [PERSON] є громадянином російської федерації (а.с. 54). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ТР № 001847 [PERSON] на підставі рішення ХХ сесії 23 скликання Добромірківськоїх сільської ради народних депутатів від 14 березня 2000 року № 65 належить земельна ділянка сільськогосподарського виробництва 6122482600:01:002:0324 площею 2,6342 га., що розташована на території Добромірківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (а.с. 56-60). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 січня 2024 року вказана земельна ділянка 17 березня 2021 року зареєстрована за [PERSON] , який є громадянином російської федерації (а.с.18-29). Однак, після набуття вказаної земельної ділянки у власність, [PERSON] порушуючи вимоги національного законодавства, протягом року її не відчужив. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно норм ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. У відповідності до ч.5 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до ч.2 ст. 81 Земельного кодексу України, можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Правовідносини, пов`язані з набуттям прав на землі сільськогосподарського призначення, прийнятих у спадщину нерезидентами, у т. ч. іноземними громадянами, врегульовано ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, якою передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно в ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] набув з 17 березня 2021 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Однак, в подальшому і по даний час земельна ділянка ним самостійно не відчужена, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки [PERSON] протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 6122482600:01:002:0324 площею 2,6342 га, що розташована на території Добромірківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, її не відчужив, то право власності на неї слід примусово припинити, шляхом конфіскації. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року (з 17 березня 2021 року по даний час) після набуття права власності на вказану земельну ділянку, не відчужив її, а тому її слід конфіскувати у власність держави. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача 3028 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved