Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

27.01.2025\~року ТОВ «Бізнез позика» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 63 216 грн. 32 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 579 грн. 14 коп.; проценти за користування кредитом в розмірі 46 637 грн. 18 коп., а також судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп. В обґрунтування позову зазначає, що 10.11.2023 року між ТОВ «Бізнез позика» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 19 000 грн. зі сплатою 2% у день та строком дії договору до 26.04.2024 року. Позивач належним чином виконав умови кредитного договору, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором. Оскільки відповідач належним чином не виконував грошові зобов`язання за кредитним договором, станом на 14.01.2025 року виникла заборгованість в сумі 63 216 грн. 32 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 579 грн. 14 коп.; проценти за користування кредитом в розмірі 46 637 грн. 18 коп., яку позивач просить стягнути на його користь. Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити в задоволенні позову, з наступних підстав: 1) Електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 № 910/1162/19; від 19.01.2022 року № 202/2965/21. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний в матеріалах справи договір позики (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Наявні в матеріалах справи паперові копії спірного кредитного договору не можуть вважатися електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам ст.ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договору між відповідачем та кредитором. Відповідач зазначає, що він не укладав кредитний договір позики, який представник позивача долучив до позову в якості копії до позовної заяви, відповідно не погоджував зазначені в поданих документах проценти, строки кредитування, штрафні санкції та інші істотні умови кредитування. Жоден поданий позивачем доказ не підтверджує, що саме цю редакцію договору відповідач розумів та узгодив із позивачем. У матеріалах справи відсутні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу, підтвердження відповідачем пропозиції щодо укладення договору, зокрема довідка про ідентифікацію клієнта. 2) Вимога про нарахування та сплату процентів, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. У п. 8.38 постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18 касаційний суд дійшов висновку, що виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Отже, відповідач вважає, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 46 637 грн. 18 коп. не є співрозмірною тілу кредиту в розмірі 16 579 грн. 14 коп., суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (панда 50% вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. 3) На підтвердження перерахування грошових коштів за кредитним договором та наявності боргу, позивач надав лише розрахунок заборгованості. Однак, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Саме такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року № 342/180/17 та постанові Верховного Суду від 11.03.2015 № 6-16цс15. Крім того, пункт 51 Розділу ІІІ Положення про організацію бухгалтерського обліку № 75 від 04.07.2018 року містить вимоги до первинних документів в паперовій/електронній формі. Пунктом 52 Розділу ІІІ цього Положення передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Згідно із п. 62 Положення, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року № 752/9423/15; від 16.09.2020 року № 200/5647/18. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем у позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Довідки не містять достовірного підтвердження перерахування коштів саме відповідачу (реквізити картки не зазначено повністю, не вказаний отримувач платежу). Загалом невідомо кому належить карткові рахунки, на які перераховано дані кошти, оскільки дані про отримувачів у довідці не зазначено, як і повний номер рахунку. Вказані листи про оплату не містять достовірних ідентифікуючих даних про відповідача як клієнта. Із фрагментів номеру карти, що відображені в деяких із наданих довідок, неможливо встановити належність цієї картки (рахунку) саме відповідачу. Отже інформаційні довідки та розрахунки позивача не є належними первинними або платіжними документами, що достовірно підтверджують переказ грошових коштів, тому є неналежними та недопустимими доказами. Крім того, з матеріалів справи не можливо встановити як часткове погашення тіла боргу відповідачем вплинуло на розмір заборгованості по процентам (а.с. 73). 18.02.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У відповіді на відзив зазначив наступне: 1) 10.11.2023 року ТОВ «Бізнес позика» направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти кредитний договір № 478921-КС-001. Цього ж дня, [PERSON] прийняв пропозицію щодо укладення кредитного договору № 478921-КС-001. Того ж дня ТОВ «Бізнес позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-0199 на номер телефону [NUMBER] (який зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий позичальником було введено/відправлено. [PERSON] через веб-сайт кредитодавця шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подав заявку на отримання кредиту, де відповідно вказав номер свого поточного (карткового) рахунку. Отже, 10.11.2023 року між сторонами у справі укладено кредитний договір в електронній формі, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»; 2) Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між кредитором та позичальником не був би укладений. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року № 524/5556/19; 3) У матеріалах справи наявний кредитний договір, який містить відмітку про підписання його одноразовим ідентифікатором «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором», що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а тому позивачем надано належний і допустимий доказ факту укладення між сторонами кредитного договору; 4) Відповідно до п. 7.3.1. кредитного договору підписуючи цей договір позичальник підтверджує таке: до укладення договору позичальник отримав від кредитодавця інформацію про умови договору і Правила, що розміщені на сайті кредитодавця; 5) Кредитний договір не підписувався [PERSON] з накладенням кваліфікаційного електронного підпису, а був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора; 6) Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав та перерахував кошти на банківську карту, яка була зазначена відповідачем в анкетних даних в особистому кабінеті. 7) Позивач не нараховував та не просить стягнути з відповідача пеню, штраф чи 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, як штрафні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору, а просить стягнути проценти за користування кредитом згідно ст.ст. 1048, 1056-1 ЦК України; 8) Усі істотні умови кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, строк дії кредиту, графік платежів за кредитом, тощо, встановлені у кредитному договорі, який уклав відповідач шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 06.03.2025 судом постановлено ухвалу про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк». Зазначена ухвала була направлена на виконання на електронну та поштову адресу Банку та отримана адресатом (а.с.127, 129, 130), однак станом на 30.04.2025 ухвала невиконана та не повідомлено про неможливість надати витребувані документи. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10.11.2023 року між ТОВ «Бізнез позика» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 19 000 грн. зі сплатою 2% у день та строком дії договору до 26.04.2024 року (а.с. 12). Позивач належним чином виконав умови кредитного договору, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором (а.с. 22). Оскільки відповідач належним чином не виконував грошові зобов`язання за кредитним договором, станом на 14.01.2025 року виникла заборгованість в сумі 63 216 грн. 32 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 579 грн. 14 коп.; проценти за користування кредитом в розмірі 46 637 грн. 18 коп. (а.с. 27). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Матеріалами справи підтверджується, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши кредит, а відповідач, у свою чергу, не повернула своєчасно кредитні кошти, і станом на день звернення позивача до суду із зазначеним позовом існує заборгованість за кредитним договором. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит. Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов. Є безпідставними доводи відповідача про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний в матеріалах справи договір позики (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Встановлено, що 10.11.2023 року ТОВ «Бізнес позика» направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти кредитний договір № 478921-КС-001. Цього ж дня, [PERSON] прийняв таку пропозицію та отримав через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону, який він зазначив у анкеті в особистому кабінеті, котрий позичальником було введено і відправлено. [PERSON] через веб-сайт кредитодавця шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подав заявку на отримання кредиту, де відповідно вказав номер свого поточного (карткового) рахунку. Отже, 10.11.2023 року між сторонами у справі укладено кредитний договір в електронній формі, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що надана позивачем копія договору не підтверджує, що саме цю редакцію договору відповідач розумів та узгодив із позивачем, оскільки відповідач ознайомився зі змістом договору на веб-сайті позивача та відправивши одноразовий ідентифікатор підписав такий договір. Як вбачається зі змісту розділу 8 кредитного договору «Реквізити та підписи сторін», договір підписано директором ТОВ «Бізнез позика» Гайворонською М.М. та відповідачем [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора UA-0199, 10.11.2023 року о 21 год 16 хв. (а.с. 16). Є безпідставними посилання відповідача на п. 8.38 постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 № 902/417/18, оскільки у вказаній постанові судом касаційної інстанції викладено правову позицію щодо можливості зменшення розміру процентів, нарахованих згідно із ст. 625 ЦК України як виду відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Однак у справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих відповідно до ст.ст. 1048, 1056-1 ЦК України. Посилання відповідача постанови Верховного Суду від 03.07.2019 року № 342/180/17; від 11.03.2015 № 6-16цс15; від 07.04.2021 року № 752/9423/15; від 16.09.2020 року № 200/5647/18, не заслуговують на увагу, оскільки обставини вказаних справ, які були предметом касаційного розгляду, не є релевантними обставинам справи, що розглядається судом першої інстанції. Таким чином, доводи відповідача та надані ним докази не знайшли свого підтвердження в суді та не спростовують обґрунтованість позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого2010 року). Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підтверджуються належними доказами, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved