Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

12 березня 2025 року [PERSON] (надалі - позивач) в особі представника, адвоката Яциника Володимира Васильовича, звернувся до суду з цим позовом. Позов обґрунтований тим, що з 04 серпня 2023 року [PERSON] (надалі позивач) зареєстрований, як фізична особа-підприємець, про що зроблений запис за № 2004150000000126117 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивачем відкрито рахунок фізичної особи-підприємця [NUMBER] в АТ «Універсал Банк». 31 грудня 2024 року о 12:43 годині невідомі особи шахрайським способом отримали доступ до банківського рахунку позивача [NUMBER] та здійснили переказ грошових коштів у розмірі 17\~000,00 гривень на рахунок [NUMBER] , відкритий на фізичну особу: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (надалі відповідач). Рух коштів по рахунку позивача [NUMBER] від 31 грудня 2024 року та платіжна інструкція № М7Н8-ЕК3К-С27М-2ХВ2 від 31 грудня 2024 року підтверджують, що відповідач отримав грошові кошти у розмірі 17\~000,00 гривень. 14 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача зі зверненням, в якому просив добровільно повернути безпідставно отримані кошти. Рекомендоване поштове відправлення за № 7901100025917, направлене на адресу відповідача повернулося позивачеві у зв`язку з відмовою адресата отримати лист. Звернення, направлене через ТОВ «Нова Пошта» за № 59001301462644 отримано відповідачем 17 січня 2025 року, проте відповіді на це звернення позивач не отримав і відповідач кошти не повернув. У зв`язку тим, що відповідач не має на меті повертати безпідставно набуті грошові кошти, позивач змушений звернутись з цим позовом до суду. В правове обґрунтування позову представник послався на положення ст. 1212, 1213 ЦК України, а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17. Постановленою судом ухвалою від 17 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Постановленою судом ухвалою від 19 березня 2025 року, після усунення недоліків позовної заяви, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відкрито провадження у справі, встановлено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. Роз`яснено сторонам право подати клопотання про проведення розгляду справи з повідомленням сторін. 24 березня 2025 року відповідач подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, ознайомився зі справою 24 березня 2025 року, отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі. 28 березня 2025 року представником відповідача, адвокатом Берестом О. М., подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що відповідач вважає позовні безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Зазначив, що ніякого рахунку в АТ «Таскомбанк», з ІВAN [NUMBER] , як на те вказано в позові, відповідач ніколи не відкривав, не мав та не має. 31 грудня 2024 року кошти в сумі 17\~000,00 грн на його особисті рахунки чи картки, відкриті в інших банках не надходили, він їх не отримував, не знімав та ними не користувався. Про що йдеться мова, відповідачеві вкрай незрозуміло та це стало для нього несподіванкою. Вважає, що позивач разом зі своїм представником залучили [PERSON] в якості неналежного відповідача, адже [PERSON] не є власником та розпорядником зазначеного в позові та платіжній інструкції № М7Н8...2ХВ2 від 31 грудня 2024 року рахунку в банківській установі (АТ «Таскомбанк»). Представник указує, що подання позову про стягнення безпідставно набутих грошових коштів позивачем [PERSON] саме до [PERSON] в порядку цивільного судочинства є об`єктивно передчасним, оскільки цьому повинна передувати стадія досудового розслідування кримінального провадження та прийняття відповідного рішення посадовими особами національної поліції України, чого не відбулося. Жодного належного та допустимого доказу для задоволення позовних вимог позивач та його представник до суду не надали. Приймаючи до уваги те, що позивач не звертався з відповідною заявою про скоєння у відношенні нього кримінального правопорушення до правоохоронних органів, а саме про можливий факт шахрайства (незаконного списання грошових коштів з банківського рахунку) у відношенні нього невідомими особами, у відповідача є обґрунтовані підстави вважати, що саме позивач і є особою-шахраєм, який таким чином намагається нажитися на ньому, вводячи суд в оману. Також у відзиві представник зазначив, що у зв`язку з розглядом цивільної справи відповідач попередньо поніс судові витрати та професійну правничу допомогу в розмірі 5\~000,00 грн, які в разі прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, просив стягнути з позивача. 01 квітня 2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій зазначив, що доводи відповідача щодо відсутності у позивача рахунку [NUMBER] , відкритого на фізичну особу: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] у АТ «Таскомбанк» станом на 31 грудня 2024 року є безпідставними та не підтвердженими письмовими доказами. Вказує, що відповідач у такий спосіб бажає уникнути стягнення з нього безпідставно набутих коштів. До позовної заяви долучена електронна копія платіжної інструкції № M7H8-EK3K-C27M-2XB2 від 31 грудня 2024 року, у якій зазначено, що грошові кошти у розмірі 17\~000,00 гривень перераховані [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на рахунок [NUMBER] , відкритий у АТ «Таскомбанк». Також представник звертає увагу, що відповідачем при поданні відзиву на позовну заяву, в детальному описі робіт від 27 березня 2025 року та Акті приймання передач наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги від 27 березня 2025 року зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , і такий самий номер зазначений у платіжній інструкції та банківській виписці, наданій позивачем, що вказує на те, що [PERSON] з РНОКПП [NUMBER] є належним відповідачем у справі. Станом на день розгляду справи клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не надходило. Заперечення на відповідь на відзив у встановлений строк відповідачем, його представником не подано. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, висновує таке. Судом установлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблений запис за № 2004150000000126117 /а.с.10 зворот/. З належним чином засвідченої копії платіжної інструкції № М7Н8-ЕКЗК-С27М-2ХВ2 від 31 грудня 2024 року встановлено, що 31 грудня 2024 року о 12:43 годині здійснено платіжну операцію на переказ коштів у сумі 17\~000,00 грн, де платником указаний: [PERSON] , банк: АТ «Універсал Банк», номер рахунку: [NUMBER] ( [NUMBER] ), а отримувачем: [PERSON] , код: [NUMBER] , номер рахунку: [NUMBER] , банк: АТ «Таскомбанк» /а.с.5, 37, 38/. Факт здійснення вказаної платіжної операції та належності позивачеві вищевказаного банківського рахунку також підтверджується належним чином засвідченими копіями виписок про рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця позивача від 12 березня 2025 року та від 01 квітня 2025 року /а.с.6 зворот, 39, 40/. 14 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача з письмовим зверненням, у якому повідомив про обставини, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та просив останнього невідкладно повернути йому грошові кошти у розмірі 17\~000,00 грн на зазначені у зверненні реквізити /а.с.7, 8/. При цьому матеріли справи містять копію конверту про направлення поштового відправлення АТ «Укрпошта» з номером 7901100025917 на адресу [PERSON] , яке повернуто без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відмовився» /а.с.9/, квитанцію про направлення поштового відправлення ТОВ «Нова Пошта» № 59001301462644 від [PERSON] на адресу [PERSON] /а.с.9, зворот/, роздруківку з електронного додатку з відміткою про деталі маршруту відправлення з номером 59001301462644 /а.с.10/. Також з належним чином засвідченої копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01 квітня 2025 року вбачається внесення 31 грудня 2024 року відомостей за № 12024141360003520, за заявою [PERSON] , про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, з коротким викладом обставин: 31.12.2024 до Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області звернувся із письмовою заявою [PERSON] , [INFO] , який просить прийняти міри до невідомої особи, яка шляхом входження в довіру, під приводом купівлі автозапчастини, надіславши інтернет-посилання https://processing-statuscheck.pages.dev/353712158. за яким потрібно перейти з метою перевірки надходження грошових коштів, після чого з із банківських карток банку «ПриватБанк» та «Монобанк», про те, що списались грошові кошти, а саме: з додатку «Приватбанк» № [NUMBER] списались грошові кошти 3 517,50 грн, з картки № [NUMBER] списались грошові кошти в сумі 40 370, 85 грн, вище зазначені грошові кошти перерахувались на картку № [NUMBER] , картка зареєстрована на [PERSON] , банк «Монобанк» № [NUMBER] списались грошові кошти на суму 46 740,48 грн картка № [NUMBER] списались грошові кошти на суму 58 760 грн вище зазначені грошові кошти перерахувались на картку № [NUMBER] , ФОП рахунок № [NUMBER] списались грошові кошти на суму 17 000 грн вище зазначені грошові кошти перерахувались на рахунок виданий на ім`я [PERSON] . ІКС [NUMBER] /а.с.36/. З огляду на аргументи позовної заяви та відзиву, вбачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу стягнення з відповідача грошових коштів, перерахованих з рахунку позивача. Вирішуючи позовні вимоги, суд ураховує таке. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до п. 4 ст. 2 та ст. 14 ЦПК України передбачено, що змагальність є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, позивач обґрунтовуючи звернення до суду з цим позовом, зазначає, що невідомі особи шахрайським шляхом отримали доступ до банківського рахунку позивача та здійснили переказ грошових коштів у розмірі 17\~000,00 гривень на рахунок [NUMBER] , відкритий на фізичну особу: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . На підтвердження вказаної обставини представник позивача до позову долучає копію платіжної інструкції про здійснення вищевказаної операції, а також виписку про рух коштів по банківському рахунку. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України). За положеннями ст. 77 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами 2 4, 8 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що ніякого рахунку в АТ «Таскомбанк», з ІВAN [NUMBER] , відповідач ніколи не відкривав, не мав та не має. 31 грудня 2024 року кошти в сумі 17 000,00 грн на його особисті рахунки чи картки, відкриті в інших банках не надходили, він їх не отримував, не знімав та ними не користувався. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем, адже він не є власником та розпорядником зазначеного в позові та платіжній інструкції рахунку. Водночас, як установлено судом, відповідачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо відсутності у відповідача банківського рахунку [NUMBER] в АТ «Таскомбанк», як і не надано доказів ненадходження грошових коштів у вищевказаному розмірі на рахунок відповідача (довідки про відсутність банківського рахунку, відкритого у вищевказаній установі, виписки по рахунку тощо). Клопотання про витребування таких доказів відповідач, його представник не заявляють, про неможливість подання таких доказів також не зазначають. При цьому, надана позивачем копія платіжної інструкції про перерахування грошових коштів у вищевказаному розмірі містить дані про отримувача, прізвище, ім`я та по батькові, РНОКПП якого є ідентичними даним відповідача у справі, а тому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, як необґрунтовані. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на передчасність подання позову у зв`язку з відсутність доказів звернення позивача до правоохоронних органів за фактом шахрайства з огляду на надану представником позивача копію витягу з ЄРДР про внесення 31 грудня 2024 року до ЄРДР відомостей за заявою позивача. Відповідач через свого представника, який є адвокатом, подавши свої докази з заявою по суті справи, яким є відзив на позов реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування. Таким чином, суд висновує, що позивачем представлено суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що грошові кошти у вищевказаному розмірі перераховані з рахунку позивача саме на рахунок відповідача. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). З аналізу зазначених правових норм убачається, що зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов. По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачеві. В цьому випадку безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, оскільки договірні або деліктні відносини між сторонами відсутні. Відповідач набув та зберігає грошові кошти не на виконання договірних зобов`язань з позивачем та за відсутності передбаченої законом підстави. До того ж, безпідставність набуття та збереження грошових коштів мала місце не лише в момент їх набуття, але й станом на час розгляду спору. Судом не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, відтак, не встановлено й наявності правової підстав для набуття відповідачем спірних коштів. Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені судом обставини, суд висновує, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведений факт перерахування грошових коштів у вищевказаному розмірі на рахунок, що належить відповідачеві, відповідачем не надано доказів не отримання ним коштів, правової підстави їх отримання, внаслідок чого наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів. Інші доводи та аргументи, наведені представниками сторін у заявах по суті справи, як самі по собі так і у своїй сукупності, не є підставою для відмови у задоволенні позову, чи його задоволенні, а тому не приймаються судом до уваги та не аналізуються при ухваленні рішення. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд виснував про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, у розмірі 968,00 грн. При цьому, з огляду на результат розгляду справи суд вважає за необхідне відмовити відповідачеві у стягненні з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved