Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

представник позивачів адвокат Рязанцева О.В. звернулася до суду з позовом та просить стягнути з держави Російської Федерації на користь [PERSON] 5007324,00 гривень, на користь [PERSON] 1101611,28 гривень, на користь [PERSON] 5007324,00 гривень, на користь [PERSON] 5007324,00 гривень, на користь [PERSON] 3905712,72 гривень, відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди в розмірі по 300000,00 гривень на користь кожного позивача. Також вказано ціну позову: 21529296,00 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Внаслідок масованого ракетного обстрілу російськими військами села Циркуни в період з травня по серпень 2022 року пошкоджено нежитлову будівлю промислового корпусу, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності позивачам: 1/4 частка [PERSON] , 55/1000 [PERSON] , 1/4 частка [PERSON] , 1/4 частка [PERSON] , 195/1000 [PERSON] . В травні 2023 року позивачі звернулись з заявою про вчинення кримінального правопорушення до СБ України, на підставі якої 02 травня 2023 року внесені відомості в ЄРДР за № 22023220000000607 за ч. 1 ст. 438 КК України. 19 червня 2023 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнані потерпілими у вказаному кримінальному провадженні. Відповідно до висновку експертів № 21313/21314 від 22 листопада 2023 року за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023220000000607 від 02 травня 2023 року, промисловий корпус пошкоджено внаслідок спричинення вибухів не менше трьох осколково-фугасних снарядів, встановити тип і калібр застосованих боєприпасів та вид озброєння не вдалося за можливе. Внаслідок обстрілів відбулося фізичне часткове руйнування будівлі промислового корпусу, огорожі, воріт, загоряння окремих його частин. Відповідно до висновку експерта № 21300 від 25 жовтня 2023 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023220000000607 від 02 травня 2023 року, розмір матеріальної шкоди (вартість ремонтно-будівельних робіт) заподіяної власникам нерухомого майна внаслідок руйнування (пошкодження) в результаті обстрілу об`єктів нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 20029296,00 гривень. Технічний стан об`єктів нерухомості відноситься до категорії «4» (аварійний) та «3» (непридатний до нормальної експлуатації). У зв`язку з тим, що частки позивачів в праві власності на промисловий комплекс різні, тому відшкодування повинно відбуватися на підставі наступного розрахунку: на користь [PERSON] , якому належить 1/4 частка промислового комплексу підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 5007324,00 гривні; на користь [PERSON] , якій належить 55/1000, підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 1101611,28 гривень; на користь [PERSON] , якому належить 1/4 частка промислового комплексу, підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 5007324,00 гривні; на користь [PERSON] , якій належить 1/4 частка промислового комплексу, підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 5007324,00 гривні; на користь [PERSON] , якому належить 195/1000, підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 3905712,72 гривень. Також позивачам спричинена моральна шкода, розмір якої позивачі оцінюють у 300000,00 гривень кожному, який є справедливим, оскільки внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивачам завдано душевного болю та безперервних страждань, а також позивачі позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися належним їм майном, вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб; крім того того залишається загроза того, що на території промислового комплексу можуть бути міни чи снаряди, які не розірвалися, тому у позивачів є обґрунтована причина побоюватись за своє життя та здоров`я. За вказаних обставин, позивачі змушені звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 травня 2024 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду. Позивачі, представник позивачів в судове засідання не з`явились, представник подала заяву в якій підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові, також просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивачів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав; про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російська Федерація в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. Суд, дослідивши докази по справі, доходить наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/4 частини нежитлової будівлі промислового корпусу за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2007 року по справі № 4.3/2-4797/07 та дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16570828 від 07 листопада 2007 року. [PERSON] є власником 1/4 частини нежитлової будівлі промислового корпусу за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2007 року по справі № 4.3/2-4797/07 та дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16585917 від 08 листопада 2007 року. [PERSON] є власником 195/1000 частин нежитлової будівлі промислового корпусу за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2007 року по справі № 4.3/2-4797/07 та дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16571338 від 07 листопада 2007 року. [PERSON] є власником 55/1000 частини нежитлової будівлі промислового корпусу за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2009 року та дані витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23184378 від 02 липня 2009 року. [PERSON] є власником 1/4 частини нежитлової будівлі промислового корпусу за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать дані свідоцтва про право власності від 03 квітня 2018 року, реєстр № 1-276, та дані свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2018 року, реєстр № 1-277. 02 травня 2023 року слідчим відділом Управління Служби Безпеки України в Харківській області відкрито кримінальне провадження № 22023220000000607 за ч. 1 ст. 438 КК України за фактом того, що відповідно до заяви [PERSON] , в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , наявна інформація, що з травня 2022 по серпень 2022 мало місце порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил чи інших відомств Російської Федерації, в порушення ст. 3 Резолюції 3314 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року «Визначення агресії» та в порушення підпунктів «і», «іі», «ііі», «iv», «v» пункту b) частини 2 статті 8 Римського статуту, збройні сили Російської Федерації здійснили вторгнення та напад на територію України, посягнули на територіальну цілісність і недоторканість України окупувавши її частину, здійснювали обстріл із використанням артилерійського виду озброєння невстановленими снарядами невстановленого калібру по території за адресою: [ADDRESS] , що спричинило пошкодження вищезазначеної будівлі. Внаслідок вищезазначених обстрілів та пожежі, що утворилась, було знищено товаро-матеріальні цінності, обладнання, сировина, що належали ФОП [PERSON] , а також згоріла бухгалтерська документація ФОП [PERSON] , про що свідчать дані витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до висновку експертів № 21313/21314 від 22 листопада 2023 року за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023220000000607 від 02 травня 2023 року, пошкодження об`єктам підприємства за адресою: [ADDRESS] , причинені вибухами не менше чотирьох осколково-фугасних снарядів; з військової точки зору, імовірний напрямок обстрілів території за адресою: [ADDRESS] , які мали місце з травня 2022 по серпень 2022, визначити не надається можливим з причин недостатньої інформації; з військової точки зору, встановити відстань з якої було здійснено обстріли території за адресою: [ADDRESS] , не надається можливим з причин не встановлення типу і калібру застосованого боєприпасу та виду озброєння, яким використовується даний боєприпас; з військової точки зору, враховуючи неможливість встановлення типу і калібру застосованого боєприпасу та виду озброєння, яке його використовує, встановити місце розташування вогневих засобів військових формувань Російської Федерації, що здійснили обстріли території за адресою: [ADDRESS] , не надається можливим. Відповідно до висновку експерта № 21300 від 25 жовтня 2023 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023220000000607 від 02 травня 2023 року за ознаками ч. 1 ст. 438 КК України, розмір матеріальної шкоди (вартість ремонтно-будівельних робіт) заподіяної власнику нерухомого майна внаслідок руйнування (пошкодження) в результаті обстрілу об`єктів нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 20029296 (двадцять мільйонів двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто шість) гривень. Також, суду надано: копія протоколу від 06 травня 2023 року огляду місця події в кримінальному провадженні № 22023220000000607 від 02 травня 2023 року; копія акту від 30 грудня 2022 року про пожежу; копія технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами - промисловий корпус за адресою: [ADDRESS] ; копія паспорту та РНОКПП [PERSON] ; копія паспорту та РНОКПП [PERSON] ; копія паспорту та РНОКПП [PERSON] ; копія паспорту та РНОКПП [PERSON] ; копія паспорту та РНОКПП [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, і даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, ст. 3). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини, кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), на території України ведуться бойові дії та відбулася окупація частини території України. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. За змістом ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII(2148-08) від 19 жовтня 1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається», Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітету та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд також враховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Отже Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди. У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутим та вирішеним судом України як належним та повноважним судом. Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 9 вищезазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12 та ст. 81 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Враховуючи висновки експертизи, судом встановлено, що з військової точки зору в період з травня по серпень 2022 року пошкодження об`єктам домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачам, спричинені вибухами не менше чотирьох осколково-фугасних снарядів, і розмір матеріальної шкоди спричиненої внаслідок обстрілу вказаної території вогневими засобами військових формувань Російської Федерації складає 20029296,00 гривень, тому суд повністю задовольняє вимоги позивачів про відшкодування матеріальної шкоди та стягує з відповідача на користь позивачів суму в загальному розмірі 20029296,00 гривень, з яких відповідно до часток, що знаходяться у власності кожного з позивачів: на користь [PERSON] 5007324,00 гривень (1/4 від 20029296,00 гривень); на користь [PERSON] 1101611,28 гривень (55/1000 від 20029296,00 гривень); на користь [PERSON] 500732,00 гривень (1/4 від 20029296,00 гривень); на користь [PERSON] 5007324,00 гривень (1/4 від 20029296,00 гривень); на користь [PERSON] 3905712,72 гривень (195/1000 від 20029296,00 гривень). Також суд стягує з відповідача на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, суму моральної шкоди у розмірі по 300000,00 гривень. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, характер порушень конституційних прав позивачів, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін в їхньому житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, і що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 300000,00 гривень, що на думку суду відповідає заподіяній позивачам моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. Таким чином, суд повністю задовольняє вимоги позивачів. Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Позивачами заявлено позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначеної у грошовому вимірі, а отже, така вимога відноситься до вимог майнового характеру, судовий збір стягується в розмірі 1% від ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках. Таким чином, враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 15140,00 гривень.

Outcome: approved