Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визначити спосіб участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували у цивільному шлюбі. Від зазначеного шлюбу у них з Відповідачкою народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з акту реєстрації народження № 10190, який видано у м. Венло, Нідерланди 06 березня 2023 року. Також зазначає, що відповідно до довідки № 61219/19-536/2-349 про реєстрацію особи громадянином України, його донька - [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Венло, Королівства Нідерланди згідно рішення Посольства України в Королівстві Нідерланди від 11 вересня 2023 року набула громадянства України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України його донька є громадянином України з 11.02.2023 року. Після народження дитини, відношення [PERSON] до нього почало поступово погіршуватися, все частіше дружина почала пред`являти до нього претензії фінансового характеру. В свою чергу, він намагався забезпечити свою сім`ю всім необхідним, працював та заробляв кошти. [PERSON] хоче більше часу проводити з донькою, приймати участь у її вихованні, спілкуватися з донькою, але дружина категорично перешкоджає йому в цьому. У зв`язку з наведеним просить суд про задоволення позовних вимог. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року справу передано за підсудністю для розгляду до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, у зв?язку з чим призначено підготовче судове засідання. 13 серпня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 25 вересня 2024 року від уповноваженого представника третьої особи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 13 листопада 2025 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він просить щоденне спілкування доньки з батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони у період часу з 18.00 год. протягом 30 хвилин, так як [PERSON] виїхала разом з донькою до Королівства Нідерланди. 05 грудня 2024 року Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова клопотання позивача задоволено та вирішено проводити судові засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференц зв?язку «EasyCon». 20 січня 2025 року від уповноваженого представника третьої особи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку до суду про доцільність визначення [PERSON] способів участі у вихованні та спілкуванні з [PERSON] , [INFO] . 22 січня 2025 року Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Лопатюк Ю.Л. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечують, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи у її відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не подала. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст. 280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява уповноваженого представника, в якій останній просив розглядати справу за їх відсутності та при ухваленні рішення покладались на розсуд суду, врахувавши висновок № 100-445 від 09 січня 2025 року. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст. 280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини. [INFO] у сторін по справі народилась спільна дитина - [PERSON] , що підтверджується витягом з акту реєстрації народження № 10190, який видано у м. Венло, Нідерланди 06 березня 2023 року. Згідно довідки № 61219/19-536/2-349 про реєстрацію особи громадянином України [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Венло, Королівства Нідерланди згідно рішення Посольства України в Королівстві Нідерланди від 11 вересня 2023 року набула громадянства України з 11 лютого 2023 року. У судовому засіданні вивчав наданий скріншот листування сторін, з якого вбачається, що [PERSON] дійсно чинить перешкоди у спілкуванні з донькою позивачу. Позивач звертався з заявою до правоохоронних органів щодо порушення його прав як батька дитини, про заборону з боку матері дитини у праві на спілкування (заява № 36833). Згідно висновку Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 09.01.2025 № 100-445 про доцільність визначення [PERSON] , способів участі у вихованні та спілкуванні з [PERSON] . Батько, [PERSON] , є громадянином Федеративної Республіки Нігерії, має посвідку на постійне місце проживання в України № [NUMBER] . [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . 06 вересня 2024 року працівником Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання батька та з?ясовано наступне: батько проживає в квартирі один. В квартирі сучасний ремонт, чисто, охайно. Наявна побутова техніка та меблі. Створено належні умови для ведення домашнього господарства. В разі перебування малолітньої [PERSON] , [INFO] , для неї передбачено спальне місце на дивані в спальні разом з батьком. Наявні деякі дитячі речі, іграшки, памперси. Умови для перебування та виховання дитини створені. Житло перебуває в користуванні [PERSON] згідно договору оренди, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] від 18 січня 2024 року. Також батько надав підтверджуючі документи про перерахування коштів [PERSON] на утримання доньки та про придбання деяких дитячих речей. [PERSON] надав виписки з банківських рахунків про рух коштів, що підтверджує платоспроможність батька. Відповідно до інформації Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб від 19 серпня 2024 року № 100/06/25-1106, здійснити оцінку потреб родини малолітньої [PERSON] не виявилось можливим, оскільки 15 серпня 2024 року засобами телефонного зв?язку [PERSON] повідомила, що в серпні вона з донькою виїхала за кордон, а саме в Нідерланди, у зв?язку з воєнним станом в Україні. 12 листопада 2024 року [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою просить зобов?язати матір організувати щоденне спілкування доньки з батьком у режимі відеозв?язку через мобільні телефони у період часу з 18:00 год. протягом 30 хвилин. У зв?язку з цим, [PERSON] надала до Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації письмові пояснення від 21 листопада 2024 року про те, що погоджується з вимогами батька щодо спілкування з донькою щоденно по відеозв?язку і просить визначити час і місце зустрічі тільки у її присутності. Враховуючи викладене Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування) вважає за доцільне визначити батьку, [PERSON] , наступні способи участі у вихованні малолітньої [PERSON] , [INFO] : щоденне спілкування батька з донькою у режимі відеозв?язку через мобільні телефони у період часу з 18:00 год. Протягом 30 хвилин у присутності матері, [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09, § 100), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 166-V, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України). Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. З наданих до суду доказів вбачається, що [PERSON] перебуває за межами території України разом з донькою, та наразі можливим шляхом забезпечення права дитини на контакт з обома своїми батьками є визначення порядку спілкування, яке просить позивач, а саме систематичні зустрічі засобами відеозв?язку. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Положеннями статті 19 СК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком. Суд наголошує, що для дитини вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останньої, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється. Суд звертає увагу сторін на те, що саме батьки несуть відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з батьком. Будь-яких доказів того, що спілкування дитини з батьком шкодить здоров`ю дівчинки, її емоційному чи психологічному стану, або суперечать інтересам дитини іншим чином, матеріали справи не містять. Слід зазначити, що перешкоджання у спілкуванні з дитиною з боку того з батьків, з яким проживає дитина беззаперечно свідчить про порушення прав іншого з батьків в частині рівності таких прав на участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Судовим розглядом встановлено, що сторони не можуть досягнути домовленості між собою, щодо способу участі батька у вихованні та спілкуванні із дитиною. Так, суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Оцінюючи висновок про доцільність визначення [PERSON] способів участі у вихованні та спілкуванні з [PERSON] , [INFO] , наданого Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією (органу опіки та піклування), суд вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини. Окрім того, суд зауважує, що у випадку повернення дитини до України або зміни інших умов, позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовною заявою про зміну встановленого способу участі батька у вихованні дитини. До того ж дане рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткових способів спілкування позивача з дитиною. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved