Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

[PERSON] (далі заявниця) звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин із [PERSON] , заінтересована особа: Перша Чернігівська державна нотаріальна контора. Заяву обгрунтовувала тим, що [INFO] померла бабуся заявниці, [PERSON] , яка після смерті залишила заповіт, за змістом якого все своє майно заповіла онуці - [PERSON] . Заявниця звернулась у Першу Чернігівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте нотаріус повідомила, що не зможе видати заявниці свідоцтво про право на спадщину за заповітом через розбіжності в написанні прізвища спадкодавиці та дошлюбного прізвища матері заявниці, а саме у спадкодавиці, згідно свідоцтва про смерть прізвище « [PERSON] », а у її доньки прізвище « [PERSON] ». Ухвалою суду від 26.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено її розгляд на 23.04.2025 з викликом заявника та заінтересованих осіб. Заявник в судове засідання не з`явилася, її інтереси представляла адвокат Скрипко-Бічук І.С. Представник Першої Чернігівської нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, завідувач нотаріальної контори Падгайна О.І. надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В судовому засіданні представник позивача підтримала заяву, просила її задовольнити, надала пояснення, аналогічні змісту поданої заяви. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла бабуся заявниці, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.08.2017 серія [NUMBER] (а.с. 9). Факт родинних сосунків заявниці та [PERSON] підтверджується доданими до заяви документами, зокрема, свідоцтвом про народження заявниці (а.с 7), її матері [PERSON] (а.с. 12), свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 10), а також показаннями [PERSON] , допитаної в суді в якості свідка. Свідок пояснила, що є матір`ю [PERSON] та дочкою [PERSON] , відповідно її дочка та матір мають кровну спорідненість між собою як онука та бабуся. Розбіжності у написанні прізвища ( [PERSON] та [PERSON] ) в різних документах виникла унаслідок перекладу прізвища з російської на українську мову. Після смерті [PERSON] залишила заповіт, за змістом якого все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, в тому числі і належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповіла [PERSON] , яка є її онукою (а.с. 8). Після смерті спадкодавиці заявниця звернулась у Першу Чернігівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом та надала нотаріусу всі необхідні для цього документи. В процесі оформлення документів, нотаріус повідомила, що не зможе видати заявниці свідоцтво про право на спадщину за заповітом як онучці спадкодавиці, врахувавши другий ступінь споріднення в силу наявних розбіжностей в написанні прізвища спадкодавиці та дошлюбного прізвищі матері заявниці, які б підтверджували другий рівень споріднення між спадкодавицею та [PERSON] . Так, у спадкодавиці згідно свідоцтва про смерть прізвище « [PERSON] », а у її доньки прізвище « [PERSON] ». Як вказує заявниця, помилка у написанні прізвища була допущена в процесі реєстрації розірвання шлюбу між її батьками. Указана розбіжність у написанні прізвищ унеможливлює встановлення родинних відносин між спадкодавицею та спадкоємцем за заповітом. Вирішити питання усунення розбіжностей у написанні прізвища бабусі заявника у її свідоцтві про смерть та свідоцтві про народження заявниці у Відділі реєстрації актів цивільного стану чи в іншому позасудовому порядку неможливо. Встановлення даного факту необхідно заявниці для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визначення ставки оподаткування спадщини у пільговому обчисленні як спадкоємиці другого ступеня споріднення. Згідно зі\~ст. 293\~ЦПК України\~окреме провадження\~ це\~вид непозовного\~цивільного судочинства,\~в порядку\~якого розглядаються\~цивільні справи\~про підтвердження\~наявності або\~відсутності юридичних\~фактів,\~що мають\~значення для\~охорони прав,\~свобод та\~інтересів особи\~або створення\~умов здійснення\~нею особистих\~немайнових чи\~майнових прав\~або підтвердження\~наявності чи\~відсутності неоспорюваних\~прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про\~встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення та які бути встановлені судом, зокрема факт родинних стосунків між фізичними особами (п. 1). Згідно ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 сформульовано висновки про те, що доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Визнаючи подані позивачем письмові докази достатніми та достовірними доказами, суд надав їм оцінку в їх сукупності, які в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суди дійшли правильних висновків про доведеність родинних відносин між позивачем та померлою особою. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та в постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21. В своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на висновках про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту родинних стосунків, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: approved