Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Діовші А.Я. звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить про стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 400\~000 гривень. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021р. у справі № 297/2103/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, а також визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України вирішено частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2020 року і остаточно призначити [PERSON] покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці. Строк відбуття покарання вирішено рахувати з дня затримання, а саме з 30.08.2020 року. Вказаний вирок було оскаржено захисником [PERSON] адвокатом Діовші А.Я. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 31.05.2022 р. апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок скасовано, а матеріали даної справи повернуто до того ж місцевого суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Встановлено строк тримання обвинуваченого [PERSON] під вартою до 29.07.2022р. В супереч наведеному, [PERSON] звільнено з під варти аж 12.08.2022р. Таким чином, [PERSON] утримувався під вартою у період з 29 липня 2022 року по 12 серпня 2022 року без рішення суду. Беззаперечним доказом незаконного утримання є те, що вироком суду першої інстанції [PERSON] зараховано в порядку ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його тримання під вартою з 29.07.2022р. по 12.08.2022р. Отже позивач вважає, що його незаконним утриманням під вартою без рішення суду, йому завдано моральну шкоду, враховуючи характер та обсяг душевних страждань, які зазнав позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, тривалість цих негативних наслідків, вимушеність змін у життєвих стосунках та необхідність докладати додаткових зусиль для можливості відновлення порушеного права та з огляду на те, що я був напластований на своєчасну зустріч з родиною, яка мене чекала, не зміг побачити дітей оцінюю завдану мені моральну шкоду у 400 000 грн., яку просить стягнути у його користь, задовольнивши позовні вимоги. Від представника відповідача Казначейської служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Позивач не надав суду обґрунтований у відповідності до вимог закону розрахунок суми, яку він просить стягнути. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають наступні обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причиновий зв`язок між протиправною дієб та негативними наслідками. Відсутність хочаб одного елементу виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Крім того відповідачем у вказаній категорії справм має бути державний орган який завдав шкоду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 03.02.2025 року: представник позивача адвокат Діовші А.Я. позовну заяву підтримав, просив таку задовольнити посилаючись на обставини у ній викладені. Зазначив, що саме по собі утримання особи під вартою без рішення суду, порушило його права і такі незаконні дії завдали моральної шкоди позивачу яка підлягає відшкодуванню; позивач не з`явився, скористався своїм правом на участь в судовому засіданні через свого представника; представник відповідача - ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» Лавришин Є.М. позовні вимоги не визнала. Зазначила, що зі сторони УВП № 9, не було вчинено жодного порушення. В УВП № 9 дійсно утримувався під вартою [PERSON] на підставі вироку Берегівського районного суду Закарпатської області, відповідно до вказаного вироку, строк тримання під вартою було вирішено залишити без змін до набрання вироком законної сили. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду вказаний вирок було скасовано, та визначено строк тримання під вартою до 29.07.2022 року. Разом з тим, ухвала Закарпатського апеляційного суду надійшла до УВП № 9, лише 12.08.2022 року, після чого [PERSON] , був негайно звільнений з під варти цього ж дня. Відтак до моменту надходження до УВП № 9 ухвали Закарпатського апеляційного суду, [PERSON] утримувався на підставі вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021 року, та підстав вважати, що останній утримується незаконного в УВП не було, тому будь які незаконні дії зі сторони УВП відсутні. Тому просила у задоволенні позову відмовити; представник відповідача - Державної казначейської служби, Лешанич А.А. просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. 06.02.2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Діовші А.Я. про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Закарпатський апеляційний суд. У задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено з наступних підстав. Відповідно до частин першої, третьоїстатті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48\~ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач\~це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтю 51\~ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Враховуючи, що з клопотанням про заміну відповідача позивач звернувся на стадії судового розгляду справи по суті, тобто з пропуском строку, встановленого\~ст. 51 ЦПК України\~та не довів, що позивач не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу заміни неналежного відповідача, а тому клопотання позивача задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2021р. у справі № 297/2103/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, а також визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України вирішено частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10.12.2020 року і остаточно призначити [PERSON] покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці. Строк відбуття покарання вирішено рахувати з дня затримання, а саме з 30.08.2020 року. Вирок було оскаржено, та ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 31.05.2022 р. апеляційну скаргу захисника задоволено частково, вирок скасовано, а матеріали даної справи повернуто до того ж місцевого суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Встановлено строк тримання обвинуваченого [PERSON] під вартою до 29.07.2022р. В супереч наведеному, [PERSON] звільнено з під варти аж 12.08.2022р. Таким чином, [PERSON] утримувався під вартою у період з 29 липня 2022 року по 12 серпня 2022 року без рішення суду. Відповідно до листа ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9» на ім`я [PERSON] надійшла відповідь, з якої вбачається, що копія ухвали з Закарпатского апеляційного суду надійшла до УВП № 9 лише 12.08.2022. Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.01.2023 року [PERSON] зараховано в порядку ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання час його тримання під вартою з 29.07.2022р. по 12.08.2022р. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши думку позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Системний аналіз положень ст.ст.4,5 ЦПК України, ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~дає підстави для висновку, що позов може бути подано особою виключно для захисту порушеного, не визнаного або оспорюваного права і обраний позивачем спосіб захисту повинен відновлювати таке право. Статтями\~11,16 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної)та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. За змістом ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, у тому числі, незаконного тримання під вартою. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного тримання під вартою (ст. 2 Закону). Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Мотивуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що незаконним утриманням його під вартою та внаслідок дій відповідача, йому завдано душевних страждань, до чого зокрема призвела тривалість незаконних дій відповідача, вимушеність змін у життєвих стосунках, необхідність докладати додаткові зусилля для відновлення своїх прав. Представником позивача в судовому засіданні зазначено, що вже само по собі незаконне тримання відповідача під вартою, є підставою відшкодування моральної шкоди, та необізнаність відповідача, щодо скасування вироку, не могло бути підставою тримання особи під вартою. При обгрунтування позову позивач посилається на норми Закону, зокрема ст.ст. 1166,1167, 1176 ЦПК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прокуратуру». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В той же час суду не представлено жодних доказів, щодо встановлення неправомірності дій працівників ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9». Судом встановлено, що з моменту, отримання інформації про завершення строку тримання під вартою позивача [PERSON] , відповідач негайно звільнив його з під варти. Посилання представника позивача, на те, що відсутність такої інформації в УВП № 9 не є підставою утримання особи під вартою, частково заслуговує на увагу, однак не вказує на свідому неправомірність дій відповідача, представником позивача не зазначено, яким чином відповідач міг дізнатись про скасування вироку судом апеляційної інстанції, інакше, як отримати ухвалу про скасування вироку від суду апеляційної інстанції. Яку відповідач отримав 12.08.2022 року, що встановлено в судовому засіданні. При цьому, суд приймає до уваги, що наявний в установі УВП № 9 вирок Берегівського районного суду Закарпатської області містив вказівку на залишення запобіжного заходу обвинуваченому до без змін (тримання під вартою) до вступу вироку в законну сили. В матеріалах справи відсутні будь які докази, чи оскаржувались такі дії щодо тримання особи під вартою без рішення суду у порядок та спосіб визначений КПК України. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що такі скарги ним не подавались. Таким чином, з системного аналізу вказаних норм законодавства, судової практики у подібних правовідносинах та наведених у позовній заяві доводів, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними засобами доказування обставини щодо незаконних та неправомірних дій працівниками ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9». Крім того,\~суд вважає\~за необхідне\~зазначити,\~що під\~час повторного\~розгляду кримінального\~провадження відносно\~ [PERSON] \~судом першої\~інстанції,\~під час\~ухвалення вироку,\~у строк\~відбування покарання\~ [PERSON] ,\~було зараховано\~строк до\~моменту його\~звільнення 12.08.2022\~року,\~що стверджується\~вироком Берегівського\~районного суду\~Закарпатської області\~від 16.01.2023\~року. Поряд з цим, суд також вважає за необхідне зазначити наступне. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, відповідно до пунктів 1 та 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При цьому, відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (постанова ККС Верховного Суду від 25 серпня 2020 р. по справі № 372/3192/18). \~ \~ \~ \~Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судом роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Також слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Водночас, моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.11.2023 у справі №711/3737/22. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07.12.2023 у справі № 361/3347/17, від 29.11.2023 у справі №501/1275/20, від 25.10.2023 у справі №154/2708/20, від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц та від 27.11.2018 у справі №727/3926/16-ц, від 29.08.2019 у справі №686/16161/16-ц. З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач, висловлюючи свої доводи про відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування, процесуального керівництва та суду, яку він оцінив в 400 000 грн., належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами\~фактів заподіяння такої шкоди, протиправності дій відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями цих органів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не доведено його право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку ним визначених у позовній заяві. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Згідно з\~ст.\~12\~ЦПК України,\~\~цивільне\~судочинство в\~Україні здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених ЦПК\~України. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на викладене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, як такі, що не доведені в ході судового розгляду. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позови, судові витрати, як цього просить позивач, стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed