Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування якого зазначив, що 26.08.2022 року [PERSON] позичив у нього грошову суму у розмірі 60 000,00 грн. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується борговою розпискою від 26.08.2022 року, у відповідності до якої [PERSON] зобов`язався повернути йому грошові кошти у повному обсязі до 28.09.2022 року. У вказаний строк, відповідач [PERSON] у добровільному порядку борг не повернув, чим порушив його права. З огляду на викладене, просить суд стягнути з відповідача 60 000,00 грн та судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін (а.с. 9). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, одночасно з позовом просив суд проводити судовий розгляд без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує (а.с. 2). Відповідач, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав, викликався до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверт повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 18, 23, 40). У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. 26.08.2022 року між [PERSON] та [PERSON] в усній формі договір було укладено позики грошових коштів. На підтвердження укладення вказаного договору, відповідач [PERSON] власноруч написав розписку від 26.08.2022 року, згідно умов якої [PERSON] надав йому у борг грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн. строком на один місяць, та які він зобов`язується повернути до 28 вересня 2022 року (а.с. 3). Під час написання розписки від 26.08.2022 року, був присутній свідок [PERSON] , який підтвердив факт передачі коштів власним підписом (а.с. 3). Суд установив, що оригінал розписки знаходився у позивача, який він долучив до позову. Оригінал вказаної розписки оглянуто судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц. Як вбачається зі змісту вищевказаної розписки від 26.08.2022 року, відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 60 000,00 грн., які зобов`язувався повернути до 28.09.2022 року. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та відповідачем відбулося укладення договору позики. На час розгляду справи у суду відсутні підтверджуючі докази про те, що договір позики визнаний недійсним чи є розірваним. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов`язання. Відповідачем не надано жодного доказу про існування будь-якого іншого зобов`язання між сторонами, або іншими учасниками, не зазначеними в угоді. Доказів здійснення тиску з боку позивача, з метою укладення договору позики, відповідачем не надано. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У судовому засіданні судом досліджено оригінал розписки від 26.08.2022 року, проте там не виявлено записів про повернення грошових коштів відповідачем. Таким чином, враховуючи, що відповідач зобов`язання повернути кошти у розмірі 60 000,00 грн. у строк, визначений договором позики, а саме до 28.09.2022 року, не виконав, права позивача підлягають захисту, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 60 000,00 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн. На підставі викладеного, ст. 512, 514, 525, 526, 527, 625, 639, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved