Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 10.11.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо фінанс» (далі ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс») та [PERSON] укладено договір №3415300308-146573; 21.10.2021 між Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») та [PERSON] укладено договір №102994016. Відповідно до умов договору ТОВ ФК «Інкасо Фінанс» позичальнику надало кредит в розмірі 1500,00 грн, строк користування кредитом 14 днів, відсоткова ставка за користування кредитом 0,5% за один день користування кредитом. Згідно з умовами договору, укладеними між [PERSON] та ТОВ «Мілоан», загальний розмір кредиту становить 8000,00 грн, проценти за користування кредитом 3000,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна (базова процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день. Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення договорів позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем було перераховані кредитні кошти в розмірі договорами. Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договорами, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку передбаченому умовами договорів кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору загальний розмір заборгованості за договором №3415300308-146573 від 10.11.2021 становить 6992,00 грн, а за кредитним договором №102994016 від 21.10.2021 становить 39628,40 грн. Оскільки ТОВ «Коллект центр» набуло права вимоги до [PERSON] , позивач просить стягнути із відповідачки заборгованість за договорами у сумі 46620,04 грн, судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 13000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте в прохальній частині позовної заяви представник позивача просить суд провести судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подала, правом на подання відзиву не скористалася, а тому суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті 223 та статті 280 ЦПК України. Відтак, суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті 223 та статті 280 ЦПК України. Ураховуючи вищевикладене та зважаючи на вимоги ч.2 ст.247\~ЦПК України суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Небажання відповідачки надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280\~ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.223\~ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. 21.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №102994016 шляхом заповнення анкети-заявки на кредит, з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», який має силу договору, який укладений в письмовій формі. Сума кредиту 8000,00 грн, строк кредитування 15 днів, спосіб надання шляхом переказу на картковий рахунок (а.с.39-50). 10 листопада 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Інкасо Фінанс» укладено договір, відповідного до якого товариство приймає на себе зобов`язання надати, а позичальник має право отримати та зобов`язання повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом у вигляді нарахованих на суму кредиту процентів за фактичний строк користування кредитом, сума кредиту 1500,00 грн, строк 14 днів. Відповідно п. 3.2. Договору Кредит надається одноразово шляхом перерахування коштів виключно на рахунок позичальника, зазначений позичальником при подачі заяви про надання кредиту та зазначений у розділі 10 (реквізити сторін) цього договору. 07.03.2023 було укладено договір № 07/03/23 відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитним договорами до позичальників, зокрема і за договором №3415300308-146573. 10.02.2022 було укладено договір № 10-02/2022-50 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі й за договором №102994016. 10.01.2023 було укладено № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в т.ч. за договором № 102994016. Кредитний договір №3415300308-146573 від 10.11.2021 та договір №102994016 від 21.10.2021 далі за текстом разом іменуються як кредитні договори. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1047, 1055 ЦК України договір позики (кредиту) укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 2 п.2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Судом встановлено, що кредитні договори укладені за допомогою інформаційно-комунікаційних систем (ІКС) первісних кредиторів, та підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором, а тому мають силу договору, який укладений в письмовій формі. Як убачається із позовної заяви, позивач стверджує, що отримав права вимоги за кредитними договорами: - за кредитним договором №3415300308-146573 від 10.11.2021 на загальну суму 6992,00 грн, на підтвердження чого надав інформаційну довідку ТОВ «Платежі Онлайн» та розрахунок заборгованості станом на 07.03.2023 (а.с.30-35); - за кредитним договором №102994016 від 21.10.2021 на загальну суму 39628,40 грн, на підтвердження чого надав інформаційну довідку ТОВ «Елаєнс» та розрахунок заборгованості станом на 10.01.2023 (а.с. 36-38). Інших доказів на підтвердження надання кредиту/перерахування відповідачу кредитних коштів за кредитними договорами, права вимоги на які перейшли до позивача, позивач не надав. Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). З приписів ч.2 ст.188 ЦПК слідує, що можуть бути об`єднані справи за позовами, зокрема, одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача. За спеціальним правилом, викладеним у п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України, суддя повертає заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу). У той же час аналіз п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України у системному співвідношенні з приписами ч.2 ст.188 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч.6 ст. 188 ЦПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо. Отже, наявність підстав для роз`єднання позовних вимог за правилами ч.6 ст.188 ЦПК України та розгляду кожної з вимог окремо унеможливлює повернення судом позовної заяви незалежно від того, чи суд застосував надані йому повноваження. Тоді як підставою для повернення позовної заяви з посиланням на п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України є встановлення судом обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, наведених саме в частинах 4, 5 статті 188 ЦПК України. Тобто, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах 4, 5 статті 188 ЦПК України, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви, незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовано позов. Щодо доказів заборгованості відповідачки суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. З наведеної норми законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.201 у справі №755/2284/16-ц. При цьому, в разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі й первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, позивач ТОВ «Коллект центр» не надав доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів за кредитними договорами, права вимоги на які перейшли. При цьому, суд зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020, справа №219/1704/17. Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документами, що створені самим позивачем та первісними кредиторами, а відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом отримання відповідачкою грошових коштів, користування ними, а отже не є належними та достатніми доказами наявності заборгованості, на яку вказує позивач. При цьому суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, ТОВ «Коллект центр» клопотань про витребування таких доказів, як це передбачено ЦПК України, до суду не подавало. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №\~755/18920/18). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасники справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів з урахуванням положень ЦПК України зазначені ним обставини. Однак, таких доказів він не надав і не ініціював питання про їх витребування. Доказів, які б свідчили про виконання позикодавцем умов будь-якого з кредитних договорів або доказів перерахунку коштів на банківський рахунок/електронний платіжний засіб відповідачки позивачем не надано. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Даючи правову оцінку дослідженим судом доказам, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, оскільки ТОВ «Коллект центр» не доведено і не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. Оскільки позивачу відмовлено у задоволені його позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed