Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача основний борг в сумі 2 000 000 грн, три відсотки річних в сумі 25 000,00 грн, а також судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що 01.06.2019 позичила відповідачу грошові кошти в сумі 2 000 000 грн на придбання автомобіля. Відповідно до письмової розписки, відповідач зобов`язався повернути кошти до 31.05.2021. Однак, в зазначений строк відповідач кошти не повернув, про причини поважності невиконання зобов`язань позивача не повідомив, а тому, остання, вказує про наявність підстав для стягнення боргу із відповідача в примусовому порядку. Крім того, з огляду на прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, нараховано три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 25000 грн, які позивач просить також стягнути із відповідача. Посилаючись на викладене, а також в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2022, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.02.2022, заяву позивача про забезпечення позову задоволено, та накладено арешт на автомобіль «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , та автомобіль «БМВ» д.н.з. [NUMBER] , які на праві власності зареєстровані за відповідачем. В лютому 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її до участі у справі в якості третьої особи. В травні 2022 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання боргу недійсним, в якому [PERSON] просила залучити її до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, прийняти до спільного розгляду її позов, а також визнати недійсною боргову розписку від 01.06.2019, яка підписана [PERSON] про отримання в борг від [PERSON] коштів в сумі 2 000 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] із 09.08.2008 по 19.04.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі. На час припинення шлюбних відносин, залишилось майно - автомобіль «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , та автомобіль «БМВ» д.н.з. [NUMBER] , яке було придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Із відзиву на вказаний позов [PERSON] стало відомо, що [PERSON] начебто позичив в борг 01.06.2019 у своєї матері [PERSON] кошти в розмірі 2 000 000 грн на придбання автомобіля «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , та зазначені кошти не повернув. Ознайомившись зі змістом боргової розписки, позивач вказує про наявність підстав для визнання її недійсною. Так, боргова розписка порушує права [PERSON] , оскільки оформлена в період шлюбу та без надання відповідної згоди [PERSON] на укладення будь-яких позик. [PERSON] допускає, що зазначений документ оформлено лише в грудні 2021 після отримання [PERSON] позову про поділ спільного майна подружжя. Крім того, зміст спірної боргової розписки є суперечливим, не підтверджує факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики, а також не підтверджує факт передачі коштів. Також, в порушення вимог ст. 203, 1047 ЦК України, договір позики в письмовому вигляді між вказаними особами не оформлювався. Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність ознак фіктивності зазначеного документу, оформлення якого спрямоване лише на штучне створення заборгованості між матір`ю та сином з метою уникнення в подальшому належного поділу спільного майна між подружжям, позивач в рамках розгляду даної цивільної справи вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із окремим позовом про визнання недійсною боргової розписки від 01.06.2019. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.05.2022, до участі у даній справі залучено в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] . Прийнято до спільного розгляду з первісним позовом позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання боргу недійсним. В червні 2022 року до суду від представника третьої особи [PERSON] надійшли пояснення, відповідно до яких третя особа просила в задоволенні позову про стягнення коштів за договором позики відмовити, а позов про визнання недійсною боргової розписки задовольнити з огляду на наявність підстав вважати, що зазначений документ має ознаки фіктивності. В червні 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов третьої особи [PERSON] , в якому відповідач просив в задоволенні позову про визнання недійсною боргової розписки відмовити, а позов про стягнення боргу за договором позики задовольнити, оскільки, зобов`язання за цим договором ним дійсно належним чином виконані не були, та борг у визначені строки не було повернуто. В червні 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов [PERSON] , в якому відповідач просить в задоволенні позову про визнання недійсною боргової розписки відмовити, оскільки, між нею та [PERSON] було укладено договір позики із дотриманням вимог закону. Так, в квітні 2019 року [PERSON] звернувся до неї та до її чоловіка, як до батьків, за допомогою в отриманні позики на придбання дорого вартісного автомобіля. У сина коштів на цю покупку не було, оскільки, в 2018 році [PERSON] придбав для своєї дружини автомобіль «БМВ». З огляду на погіршення сімейних відносин між сином та його дружиною, вони із чоловіком погодились надати сину в позику кошти в сумі 2 000 000,00 грн для придбання цього автомобіля, але за умови написання сином відповідної розписки про отримання грошей в борг та повернення цих коштів в строк до 31.05.2021. В червні 2019 року син в їх присутності придбав автомобіль «Ауді», та в подальшому зареєстрував право власності на цей транспортний засіб на своє ім`я. Однак, отримані в борг кошти [PERSON] не повернув, в зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення цих коштів в примусовому порядку. Відповідач вважає, що при укладенні договору позики були дотримані вимоги закону, підстав для визнання недійсним цього правочину відсутні, а наявність ознак фіктивності при його укладенні є лише припущеннями сторони позивача, які об`єктивно нічим не доведені. Крім того, [PERSON] вказує про наявність підстав для стягнення із [PERSON] коштів за договором позики, а також трьох відсотків річних, в зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань. В серпні 2022 року від представника [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якому зазначалось про відсутність підстав для стягнення коштів за договором позики, та про наявність підстав для визнання недійсною боргової розписки. Так, подружжя [PERSON] та [PERSON] не мали фінансової спроможності в 2019 році запозичити своєму сину [PERSON] кошти в розмірі 2 000 000,00 грн. Автомобіль «Ауді» д.н.з. [NUMBER] було придбано [PERSON] в період шлюбу за спільні кошти подружжя, в тому числі і за рахунок відчуження нерухомості, яка була придбана подружжям в період шлюбу. Наявні у справі докази та пояснення сторін свідчать про наявність ознак фіктивності боргової розписки, оформленої лише у грудні 2021 року з метою штучного створення заборгованості одного із подружжя задля уникнення належного поділу спільного майна в подальшому. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2022, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення боргу, передано на розгляд до Подільського районного суду м. Києва. Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2023, ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2022 було залишено без змін. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 31.08.2023, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У вересні 2023 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов про стягнення боргу, в якому відповідач визнав позов в повному обсязі, вказавши, що дійсно взяв у позивача кошти в борг, та зобов`язався їх повернути до 31.05.2021. Однак, свої зобов`язання вчасно не виконав, в зв`язку з чим 08.06.2021 позивачем вручено йому претензію про повернення коштів, а згодом подано позов до суду про стягнення цих коштів в примусовому порядку. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.10.2023, прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання боргу недійсним. В жовтні 2023 року до суду від представника третьої особи [PERSON] надійшли пояснення, відповідно до яких третя особа просила в задоволенні позову про стягнення коштів за договором позики відмовити, а позов про визнання недійсною боргової розписки задовольнити з огляду на наявність підстав вважати, що зазначений документ має ознаки фіктивності, а також з огляду на порушення вимог ст.ст. 203, 1046, 1047 ЦК України при укладенні спірного правочину. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.02.2024, у справі призначено судову технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 08.05.2024, у справі поновлено провадження у зв`язку з неможливістю проведення призначеної експертизи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2024, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні просив позов про стягнення боргу задовольнити з викладених в позові підстав, в задоволенні позову третьої особи про визнання недійсним боргу відмовити, в зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечував, з огляду на те, що відповідач, отримавши кошти в борг, у визначені строки їх не повернув, та готовий на підставі рішення суду сплатити позивачу борг. В задоволенні позову третьої особи про визнання боргу недійсним просив відмовити, оскільки, доказів фіктивності договору позивачем не надано, та кошти були отримані відповідачем в борг із дотриманням вимог закону. Представник третьої особи в судовому засіданні просив в задоволенні позову про стягнення боргу відмовити, вказуючи на фіктивність укладеного між сторонами договору позики, а позов про визнання недійсною боргової розписки просив задовольнити, зазначаючи про те, що оформлення зазначеного документу відбулось без дотримання вимог закону. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 09.08.2008 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. 05.05.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль «БМВ» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 01.06.2019 [PERSON] отримав від [PERSON] у борг безвідсотково готівкові кошти в сумі 2 000 000 грн, а також зобов`язався повернути позику в строк до 31.05.2021, про що [PERSON] складено та власноруч підписано розписку. В ході розгляду справи представник позивача вказував на те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Вказана обставина не заперечувалось іншими сторонами. 08.06.2019 [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У листопаді 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2021 у справі № 753/19479/20, шлюбі між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 07.06.2021 [PERSON] підписала лист із вимогою до [PERSON] про повернення коштів за вказаною розпискою. 08.06.2021 [PERSON] отримано зазначену вимогу [PERSON] про повернення коштів, однак кошти повернуті не були, та доказів зворотному матеріали справи не містять. У червні 2021 року [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 15.07.2021 ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від у справі № 758/8590/21, за вказаним позовом було відкрито провадження. Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] вказувала на те, що кошти отримані в позику відповідачем [PERSON] повернуті не були, зобов`язання за договором належним чином не виконані, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу та трьох відсотків річних, в порядку ст. 625 ЦК України. Відповідач [PERSON] позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики визнав, та вказав, що отриманий борг у визначені строки не повернув, та договірні зобов`язання належним чином не виконав. Третя особа, яка заявляє вимоги на предмет спору [PERSON] , звернувшись із позовом про визнання недійсною боргової розписки вказувала, що оформлення відповідачами цього документу відбулось без дотримання вимог закону та без її згоди, як дружини, а також правочин було вчинено фіктивно, з метою зменшення обсягу майна, яке підлягає поділу між подружжям. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог про стягнення боргу за договором позики, а також обґрунтованість позовних вимог третьої особи про визнання недійсною боргової розписки, суд приймає до уваги наступне. Так, у статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Як вже зазначалось вище, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження№ 61-7418св18), та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2019 відповідач [PERSON] власноруч написав боргову розписку, за якою підтвердив факт отримання в борг від [PERSON] грошових коштів в сумі 2 000 000 грн. Доказів на підтвердження того, що зазначена розписка виконана не відповідачем, а також на підтвердження того, що зазначений документ було оформлено пізніше дати, яка в ній проставлена, матеріали справи не містять. При цьому, суд звертає увагу, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 року задоволено клопотання представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та призначено судову технічну експертизу для встановлення давності виконання документа - розписки від 01.06.2019. Разом з цим, в судовому засіданні 03.06.2024 представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору відмовився від проведення експертизи, оскільки вартість експертизи є непомірною для [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Доказів, які б свідчили про протилежне, судом не здобуто, як і не здобуто доказів на користь того, що всі учасники правочину не мали на меті настання юридичних наслідків, які випливають із договору позики. Окремо варто відмітити те, що реальність намірів сторін укласти договір позики підтвердили в суді свідки [PERSON] (батько відповідача) та [PERSON] (сестра відповідача), які пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] зазначив, що його син [PERSON] попросив у них з матір`ю кошти на покупку автомобіля для себе в сумі 2 000 000 грн., про що була складена письмова розписка та передано вказану суму. Після того, як розпочалися судові процеси з колишньою дружиною [PERSON] в 2022 році виникло питання щодо повернення коштів. Свідок [PERSON] пояснила, що ї відомо про факт укладення розписки та те, що її брат позичив гроші в батьків на покупку автомобіля в сумі 2 000 000 грн. Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) звернула увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Зважаючи на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи умови договору про отримання позичальником суми позики, суд вважає, що в даному випадку сторони договору позики від 01.06.2019 на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про безгрошовість вказаного договору позики, та/або фактичне неотримання позичальником суми позики, в розпорядження суду надано не було та матеріали справи таких доказів не містять. Суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи доведено достатніми доказами факт укладення договору позики та отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн, що підтверджується розпискою, датованою 01.06.2019, а тому між сторонами виникли правовідносин, що ґрунтуються на договорі позики, зобов`язання за якими відповідач [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 2 000 000,00 грн, а також трьох відсотків річних в сумі 25 000,00 грн, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань. В частині позовних вимог третьої особи про визнання недійсною боргової розписки, суд зазначає наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. В обгрунтування позовних вимог представник [PERSON] наводить доводи про те, що дії [PERSON] та [PERSON] в частині укладення договору позики є умисними та узгодженими, позика має усі ознаки фіктивності, оскільки, зокрема, не була отримана згода дружини [PERSON] - [PERSON] на укладення цього договору, відсутнє нотаріальне посвідчення договору, а також фактично кошти за договором позичальнику не передавались. Перевіряючи зазначені доводи, суд враховує те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). З матеріалів справи вбачається, що сторони спірного договору позики [PERSON] та [PERSON] досягнули обумовлені ним юридичні наслідки, оскільки, позикодавцем було передано, а позичальником отримано кошти в позику, що підтверджується власноруч оформленою та підписаною розпискою, яка містить умови щодо суми позики, дати повернення грошових коштів, та засвідчує факт одержання грошей позичальником. Посилання представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про відсутність фінансової можливості у позикодавця надати в безвідсоткову позику значну суму коштів, а відтак фактично кошти позичальнику не передавались, суд до уваги не приймає, оскільки, ці твердження належними доказами не підтверджені, а є лише припущенням сторони позивача. При цьому, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які є батьками [PERSON] , про те, що в батьків [PERSON] не було на той час коштів в сумі 2 000 000 грн, які вони могли позичити сину, та такі кошти в сумі 50 000 доларів США [PERSON] на покупку автомобіля позичили саме вони, як батьки його дружини [PERSON] , суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджуються жодними іншими доказами, що подані представником третьої особи на обгрунтування заявлених позовних вимог про визнання боргової розписки недійсною. Варто відмітити, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, розписка про отримання в борг грошових коштів, є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому вищенаведене підтверджує існування між [PERSON] та [PERSON] відносин позики. Доводи позову щодо недійсності договору позики з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України, відсутності його нотаріального посвідчення, суд вважає безпідставними. Так, частина 1 статті 206 ЦК України встановлює, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Вимоги до письмової форми правочину встановлені у ст. 207 ЦК України. Стаття 208 ЦК України встановлює, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Спірний договір позики укладений письмово, оскільки його зміст зафіксований в документах, та містить усі істотні умови, підписаний належним чином, і виходячи з положень ст.ст. 209, 1047 ЦК України, не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Посилання представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на фіктивність договору позики з огляду на відсутність згоди дружини на укладення даного правочину, оскільки на той час вона перебувала у шлюбі із [PERSON] , суд до уваги не приймає, оскільки, зазначена обставина не вказує на те, що договір позики укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, та/або з метою приховування справжніх намірів, а також ці твердження належними та достатніми доказами не доведені. Крім того, суд зауважує, що доводи про те, що оспорюваний договір вчинено без письмової згоди другого із подружжя, а тому він є недійсним, не ґрунтуються на вимогах закону. Так, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). На підставі частини другої статті 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості. За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України). З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Посилання суду як на підставу для визнання договору недійсним з підстав відсутності згоди дружини позичальника на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальник беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном. Також подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18 від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18). Отже, оскільки отримання грошових коштів у борг за оспорюваним договором одним із подружжя не є розпорядженням спільним майном подружжя, а відтак відсутня необхідність в отриманні письмової згоди другого із подружжя на укладення такого договору. Будь-яких доказів, які б підтверджували оспорення такого договору однією із сторін договору позики, суду не надано. На думку суду, укладення договору позики між близькими родичами не є безумовною ознакою фіктивності такого правочину. При цьому, представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору в ході розгляду справи не доведено достатніми доказами те, що [PERSON] та [PERSON] мали інші наміри, ніж ті, що передбачені договором позики, а також не надано суду переконливих доказів того, що договір позики від 01.06.2019 укладений з метою ухилення [PERSON] від виконання в майбутньому судових рішень, або ж з метою впливу на вирішення спору про поділ майна подружжя. Суд вважає, що твердження представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про те, що [PERSON] уклав фіктивний договір з метою уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, є недоведеними, як і не доведені достатніми доказами твердження про те, що договір позики від 01.06.2019 виготовлений відповідачами вже після її звернення до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Вищезазначене, а також інші досліджені судом докази не містять відомостей, і у своїй сукупності не підтверджують, наявності умислу в усіх сторін договору позики на укладення фіктивного правочину, а доводи представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору щодо обставин придбання автомобіля та його належності до спільного майна подружжя не є предметом доказування у даній справі, а віднесено до розгляду спору про поділ майна подружжя, який наразі перебуває в провадженні Подільського районного суду м. Києва. З огляду на те, що судом не встановлено, що дії сторін спірного договору позики не відповідали критеріям добросовісності, справедливості, у встановленому законом порядку презумпція правомірності оскарженого правочину не спростована, та достатніх доказів його фіктивності представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору не надано, тому суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для визнання недійсним боргової розписки. При цьому, інші наведені доводи в обґрунтування позовних вимог про визнання договору недійсним не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи викладене, а також з огляду на те, що в ході розгляду справи обґрунтування позовних вимог про наявність підстав для стягнення основної суми боргу за договором позики та трьох відсотків річних знайшли своє об`єктивне підтвердження, та доказів на підтвердженні підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним оспорюваного договору, не надано, тому суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] про визнання боргу недійсним слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 11350,00 грн. за позовом про стягнення боргу підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] . В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати за позовом третьої особи про визнання недійсним боргової розписки слід залишити за [PERSON] по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: approved