Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 18.11.2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Сумцов Є.С. звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що позивач [PERSON] у серпні 2024 року звернувся до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Сумської області з питань оформлення спадщини за законом після смерті свого троюрідного дядька [PERSON] , який успадкував все майно, яке залишилося після смерті своєї матері [PERSON] , у тому числі право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії [NUMBER] , зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельні частки (паї), що видані Великописарівською районною державною адміністрацією членам колгоспів САПТЗ «РАССВЕТ» 16.09.1996 року, запис №306. Нотаріусом було усно відмовлено позивачу в оформленні своїх спадкових прав, оскільки [PERSON] на день смерті спадкодавця разом з ним не був зареєстрований, позивачем пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також відсутнє повне документальне підтвердження факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] народився [INFO] в с.Їздецьке, Великописарівського району Сумської області. Його батьком є [PERSON] , [INFO] , дідом - [PERSON] , [INFO] , прадідом - [PERSON] , який мав рідного брата - [PERSON] , який являється двоюрідним прадідом позивача. В останнього була донька [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . За своє життя остання мала право на земельну частку (пай) як член колгоспу САПТЗТ «РАССВЕТ». Після її смерті спадщину фактично прийняв, однак юридично свої права не оформив її син [PERSON] . На день смерті [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] , на день смерті [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS] . Позивач вказує, що є троюрідним племінником [PERSON] , даний факт можуть підтвердити свідки, і вважає себе єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Просить встановити факт, що [PERSON] є троюрідним племінником [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Енергодар Запорізької області; встановити факт прийняття [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Енергодар Запорізької області, спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном; визначити [PERSON] , [INFO] , додатковий строк тривалістю 3 місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання до нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] ,, який помер [INFO] у м. Енергодар Запорізької області. Процесуальні дії у справі та аргументи учасників справи. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.11.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 20.03.2025 року залучено третьою особою [PERSON] , продовжено строк підготовчого провадження. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 25.03.2025 року закрито підготовче судове засідання, витребувано відповідні документи, справу призначено до судового розгляду. Відповідачу Великописарівській селищній раді Сумської області копію позову з доданими матеріалами, копію ухвали про відкриття в справі вручено, про що в справі мається підтвердження (а.с.64), однак відповідачем відзиву не подано. 14.04.2025 року, 21.04.2025 року від Великописарівської селищної ради надійшла заява про розгляд справи без їх представника (а.с.122, 138). Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.104-107, 114-117). В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали повністю, надали аналогічні пояснення, які викладені в позові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знала особисто, він є сином [PERSON] , проживала з ними по сусідству. [PERSON] проживала в с.Їздецьке до 1988 року, потім виїхала до м. Тростянець, до батьків приїжджала один раз в місяць. [PERSON] проживала сама, батько [PERSON] часто їй допомагав. В 2003 році [PERSON] померла, поховання здійснив її син [PERSON] , який проживав у Запорізькій області. Після смерті [PERSON] залишився будинок дуже маленький, не придатний для проживання, хіба що під розбору, огородом чи хто користувався невідомо. Син [PERSON] помер у Запорізькій області, інших родичів остання не мала. У [PERSON] є дружина, але їй нічого про неї не відомо, чи є діти не знає.Після смерті [PERSON] вона більше її сина не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що раніше вона проживала в одному селі по одній вулиці, де проживав [PERSON] , знає діда, батька та матір позивача. Знає також інших родичів позивача [PERSON] та її сина. [PERSON] померла у 2003 році, поховання здійснив її син [PERSON] , який проживав у Запорізькій області, що з майном було їй невідомо, так як такого майна й не було. Після її смерті залишилася глиняна хатинка, яка вже розвалилася, іншого майна у [PERSON] не було. Син [PERSON] також помер, інших родичів не було, на її майно ніхто не претендував. Інші обставини свідку не відомі, вона не проживає там з 1975 року. Суд, проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, його представника, свідків, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, у графі «батько» записаний [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 24.06.1961 (а.с. 12 зворот). [PERSON] народився [INFO] , у графі «батько» записаний [PERSON] , що підтверджується копією посвідки про народження № [NUMBER] (а.с. 14). Відповідно до відомостей, вказаних у заяві про видачу паспорта серії [NUMBER] , яким був документований [PERSON] , [INFO] , прізвище, ім`я та по батькові батька останнього зазначено як « [PERSON] », що підтверджується відповіддю Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (а.с. 18). Батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , місце проживання: с. Їздецьке Великописарівського району Охтирського округу, що підтверджується архівним витягом №В-55, наданим 27.11.2024 Державним архівом Сумської області Сумської обласної державної адміністрації (а.с. 49). [PERSON] помер [INFO] в с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.07.2022 (а.с. 14 зворот). [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, помер [INFO] в с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.07.2022 (а.с. 16 зворот). [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, померла [INFO] в с. Їздецьке Великописарівського району Сумської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.07.2022 (а.с. 21). Згідно інформації Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 30.10.2024 №2632/15-24, відповідно до Книг реєстрації сертифікатів на право на земельні частки паї, що видаються Великописарівською районною державною адміністрацією членам колгоспів САПТЗТ «РАССВЕТ», здійснено 16.09.1996 запис №306 про реєстрацію сертифікату на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] , сертифікат серії СМ №0132306 (а.с. 13). Згідно листа Великописарівської державної нотаріальної контори від 11.04.2025 року за № 100/01-16 за період з 2003 року по 2025 рік включно спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] у Великописарівській державній нотаріальній конторі не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалося (а.с.130). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 11.04.2025 року за № 80815583, наданої Великописарівською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після померлого [PERSON] , [INFO] , не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалося (а.с.131-136). Вирішуючи позов у частині вимог щодо встановлення факту родинних відносин, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У Постанові Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року в справі № 947/22756/19. Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилався на те, що він є троюрідним племінником [PERSON] , який помер [INFO] та який за життя прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] шляхом вступу в управління спадковим майном. Проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було. Надані суду докази, що маються в матеріалах справи, лише доводять те, що батьком позивача був [PERSON] , дідом позивача - [PERSON] , а прадідом - [PERSON] . Також з наданих доказів вбачається, що батьком [PERSON] був [PERSON] . Однак, належних, переконливих, допустимих доказів про те, що позивач є троюрідним племінником [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Енергодар Запорізької області у відповідності до положень ст.ст.13,77-79 ЦПК України суду не надано. Архівними документами не підтверджується в установленому законом порядку факт родинних зв`язків третього ступеня споріднення. Ретельно дослідивши докази в справі, оцінивши показання свідків, суд дійшов висновку, що відсутні законні підстави для встановлення факту родинних відносин, оскільки він не знайшов свого підтвердження в суді та не матиме як такого юридичного значення, оскільки не породжує юридичних наслідків з огляду на слідуюче. Вирішуючи вимоги про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , суд зазначає наступне. [PERSON] померла [INFO] , тому правовідносини в цій частині регулюються Цивільним кодексом УРСР 1963 року. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Цивільним кодексом попередньої редакції передбачалося наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Частиною 1 ст.549 ЦК 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Суду не надано доказів на підтвердження наявності спадкового майна, зокрема, у вигляді права на земельну частку (пай), після смерті [PERSON] та прийняття цього спадкового майна [PERSON] відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР. Як зазначалося вище, враховуючи, що дані правовідносини виникли за дії старого ЦК в редакції 1963 року, спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України, а саме 17.07.2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені в ст. 1272 ЦК України. Аналізуючи наведені докази, даючи їм оцінку, суд зазначає, що в даному випадку посилання позивача та його представника на старий ЦК в редакції 1963 року є невірним, про що зазначено судом вище, так як дані правовідносини продовжують діяти за нового кодексу. А тому не може суд прийняти до уваги і показання свідків щодо фактичного прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки серед іншого достовірно свідки про це і не підтвердили такого факту, однак він і не може бути встановленим за вищевказаних підстав. Суд критично оцінює покази свідків, оскільки вони є не переконливими та не підтверджуються в сукупності разом з іншими письмовими доказами, свідки зазначили, що фактично [PERSON] із 1988 року, а [PERSON] з 1975 року в с. Їздецьке не проживають, а тому показання цих свідків є для суду сумнівними та непереконливими, так як їм нічого і невідомо про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Серед іншого суд зазначає, що позивачем не доведено в установленому законом порядку, що [PERSON] після смерті [PERSON] фактично прийнята була спадщина, це не знайшло свого підтвердження в суді, зокрема, і той факт, що на земельну частку (пай) не було виготовлено державний акт свідчить про те, що дана земельна ділянка так і залишилася не витребуваною в Великописарівській селищній раді (а.с.13). На підставі наведеного суд приходить до висновку, що під час судового розгляду на підставі наданих суду та досліджених доказів позивач не подав належних та допустимих доказів вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Щодо вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд зазначає наступне. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини можуть бути спадкоємці, а за їх відсутності територіальні громади відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивач посилався на те, що ним з поважних причин був пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки про смерть останнього він дізнався лише у березні 2019 року й з того часу займався збором документів та інформації щодо наявності спадкового майна, документального підтвердження родинних відносин, що ускладнилося карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусу, повномасштабною агресією РФ. У постановах від 11 липня 2018 року в справі №381/4482/16-ц (провадження №61-12844св18) та від 11 листопада 2020 року в справі №750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 28 березня 2022 року в справі №750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зробив висновки про те, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Водночас, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22. Отже, з урахуванням зазначених норм права та релевантної практики Верховного Суду, підстави, на які посилається позивач, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, а тому відсутні правові підстави для визначення йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Енергодар Запорізької області. Окремо суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини має право звернутися спадкоємець, в даному випадку, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, що позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що свідки не змогли підтвердити достовірно чи є інші рідні, чи члени сім`ї у [PERSON] , зокрема, свідок зазначала, що в нього була дружина, однак, позивач не надав суду даних про неї, а суд не має можливості перевірити вказану інформацію. Суд зазначає, що суду не надано належних доказів у обґрунтування позову, законних підстав для його задоволення суд не вбачає. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed