Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника 23.12.2023 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова з позовною заявою до Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ, в якій просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] , незаконно накладений у рамках ВП №23802417 з примусового виконання виконавчого листа №1-8, виданого 27.10.2010 року Залізничним районним судом м.Львова. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що у рамках ВП №23802417 з примусового виконання виконавчого листа №1-8, виданого Залізничним районним судом м.Львова про конфіскацію в дохід держави всього особисто належного майна засудженого [PERSON] , [INFO] , 20.01.2011 року державним виконавцем було вчинено помилку при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, зокрема щодо квартири [ADDRESS] . Сторона позивача пояснює це тим, що зазначена квартира належить [PERSON] , [INFO] , на праві власності з 16.11.2006 року на підставі договору дарування №5460 від 16.11.2006 року. При цьому, позивач також вказує, що неодноразово звертався до відповідача із заявами про зняття арешту з вказаної квартири, проте отримував листи із відмовою в такому та рекомендаціями про звернення до суду для вирішення даного питання. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права позивач, посилаючись на явне порушення порядку накладення арешту, змушений звернутись до суду з вимогою зняття арешту із належної йому на праві власності квартири. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.12.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву. У підготовчому засіданні 18.02.2025 року за клопотанням представника позивача від 11.02.2025 року неналежного відповідача Залізничне ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ, було замінено на належного відповідача Головне управління ДПС у Львівській області, надано Залізничному ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ процесуальний статус третьої особи та надано відповідачу та третій особі 15-денний строк для подання до суду відзиву на позовну заяву та пояснень відповідно. 16.07.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача вказує на те, що Головне управління ДПС у Львівській області повністю заперечує обставини наведені у позовній заяві та не визнає позовних вимог, а також вважає, що не є належним відповідачем за даним позовом. Останнє пояснюють тим, що в позовній заяві відсутні питання, порушення яких віднесені до компетенції Головного управління ДПС у Львівській області. Третя особа правом на подання до суду пояснень не скористалась, участі у підготовчому провадженні та судових засідання щодо розгляду справи по суті не брала. 20.03.2025 року в порядку\~ст.200 ЦПК України\~судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засідання 11.04.2025 року у ході вступних промов представник позивача підтримав в цілому доводи, викладені стороною позивача у позовній заяві. Представник відповідача, в свою чергу, у вступній промові підтвердив доводи, висловлені стороною відповідача у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та виходить із наступного. Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною ч.1 ст.15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. Згідно даних довідки №397450887 від 02.10.2024 року щодо інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , проте на підставі виконавчого листа Залізничного районного суду м.Львова від 27.10.2010 року №1-8 постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Скибою Р.В. 20.01.2011 року було накладено арешт на вказану квартиру. (а.с.8). На підтвердження права власності позивача на вказану квартиру суду також було надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12934083 від 18.12.2006 року згідно із яким вказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 16.11.2006 року (а.с.9) та вище вказаний договір дарування квартири №5460 від 16.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Герилів М.Р., відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] (а.с.10). Судом встановлено, що заявою від 24.10.2024 року представник позивача за довіреністю Лозинська Л.Ф. звернулася до Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ із проханням про зняття арешту з квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Залізничний ВДВС ЗМУ МЮ листом №93652 від 05.11.2024 року надав відповідь на заяву від 24.10.2024 року у якій вказав, що ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено чіткий перелік підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна боржника, а також послався на те, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У листі послалися на те, що на час подання заяви не існувало підстав для винесення постанови про зняття арешту із майна боржника у даній ситуації (а.с.15-15 зв.). 21.11.2024 до Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ із заявою про зняття арешту звернувся також представник позивача адвокат Зеленін С.С. У заяві представник позивача, посилаючись на норми ч.3 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» та явне порушення порядку накладення арешту на майно, повторно просив зняти арешт із квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-16 зв.). Листом №110046 від 02.12.2024 року Залізничний ВДВС ЗМУ МЮ повторно відмовив у знятті арешту з квартири за адресою: [ADDRESS] , та повторно послався на норми ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» із вказівкою на можливість вирішення вказаного питання за рішенням суду (а.с.17). Згідно ч.4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 317 ч.1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~«Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV\~(в редакції, чинній на час здійснення виконавчих дій) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 6\~ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до положень ч.1,2\~ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Згідно ч. 1, 2\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною четвертою\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Судом встановлено, що арешт накладений на майно, порушив право реального і єдиного власника майна, а саме позивача у даній справі, внаслідок чого він позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Твердження відповідача про те, що вони не є належним відповідачем, суд вважає необґрунтованими. Згідно роз`яснення, викладеного в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справи 03.06.2016 № 5\~«Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Оскільки, арешт у виконавчому провадженні №23802417\~накладався державним\~виконавцем для\~забезпечення виконання\~вироку Залізничного\~районного суду\~м.Львова\~від 25.06.2010\~р.\~у справі\~№1-8/10 в частині конфіскації майна засудженого [PERSON] , відповідача належить вважати особою, в інтересах якої накладено арешт, так як він є державним органом уповноваженим представляти інтереси держави з даного питання. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19)». Посилання сторони відповідача у відзиві на те, що дії ГУ ДПС у Львівській області не призвели до порушення прав позивача, тому контролюючий орган не має бути відповідачем у справі також не заслуговують на увагу, оскільки у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21).

Outcome: approved