Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування позову посилався на те, що 04 березня 2021 року він уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позичив останній грошові кошти у розмірі 2 952 100 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто гривень 00 копійок), що за курсом Національного банку України на момент укладання цього Договору становило еквівалент 106 000 (сто шість тисяч) доларів США, 00 центів (1 USD = 27,85 грн.), а [PERSON] зобов`язалась повернути отримані кошти до 01.06.2021 року включно.». Вказував, що пунктом 2.6 укладеного Договору позики встановлено, що «В строк до 01.06.2021 року [PERSON] зобов`язувалась повернути суму у гривнях, яка еквівалентна 106 000 (ста шести тисячам) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2 цього Договору, тобто у гривнях за курсом Національного банку України на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики. Факт передачі грошових коштів [PERSON] . Відповідачу [PERSON] підтверджується п. 4 Договору позики, відповідно до якого «…своїм підписом під цим договором ПОЗИЧАЛЬНИК підтверджує факт отримання ним грошових коштів у розмірі 2 952 100 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто гривень 00 копійок), що за курсом Національного банку України на момент укладання цього Договору становить еквівалент 106 000 (сто шість тисяч) доларів США, 00 центів (1 USD = 27,85 грн.),від ПОЗИКОДАВЦЯ.». На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 04.03.2021 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони укладено Договір поруки, відповідно до якого забезпечено виконання всіх зобов`язань позичальника [PERSON] за Договором позики на суму основного боргу в розмірі 2 952 100 грн. 00 коп., а також суму нарахованої неустойки. Посилається на те, на момент укладення Договорів позики та поруки, Позичальник та Поручитель перебували у шлюбі, а відповідно до п. 10 Договору позики вказаний договір був укладений за згодою Відповідача 2 [PERSON] - чоловіка позичальниці [PERSON] , про що ним була надана нотаріусу відповідна письмова заява,справжність підпису на якій було засвідчено 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є. О.. 06.04.2021 року Позичальником [PERSON] повернуто Позикодавцеві частину позики, яка еквівалентна 2000 (дві тисячі) доларів США 00 центів, що підтверджено розпискою. 03.11.2022 року Позивач направив усім Відповідачам Вимоги про виконання порушених зобов`язань за Договором позики, 08.11.2022 року вимоги вручені Відповідачам. Станом на момент подання позову 09.12.2022 року зобов`язання за Договором позики досі не виконанні, грошові кошти не повернуті ні Позичальником, ні Поручителем. Також згідно із п. 3 Договору позики «При неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього Договору, ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує ПОЗИКОДАВЦЕВІ пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу». Згідно із п. 3.1. Договору позики «У випадку невиконання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ зобов`язань, передбачених п. 2.6. цього Договору більше як на 3 календарні дні, ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує ПОЗИКОДАВЦЕВІ штраф в розмірі 8% від загальної суми позики протягом 3-ох банківських днів з моменту настання відповідного зобов`язання.». В обумовлений строк [PERSON] не повернула суму позики в розмірі 104000 доларів США, тому позивач просив стягнути солідарно з обох відповідачів 104 000,00 доларів США основної суми боргу, що еквівалентно 3 803 280,00 грн., 2 282,30 доларів США 3% річних, що еквівалентно 83 463,71 грн., 277 680 доларів США пені, що еквівалентно 10 154 757,60 грн. та 8320 доларів США штрафу, що еквівалентно 304 262,40 грн. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва [PERSON] від 09 січня 2023 року у вищезазначеній справі відкрито провадження за правилам загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 лютого 2023 року. Відповідно до Розпорядження Святошинського районного суду м. Києва № 122 від 07.06.2023 р., у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді, зазначене вище цивільне провадження шляхом повторного автоматичного розподілу було передано у моє провадження. Ухвалою суду від 08.06.2023року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання. 05.12.2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до розгляду по суті. 09.04.2024 року через підсистему електронного суду разом з клопотанням про поновлення пропущеного строку на її подання відповідачем [PERSON] подана зустрічна позовна заява до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тригуб Є. О. про визнання недійсним договору позики, в яких відповідач просить визнати недійсним договір позики від 04.03.2021 року та застосувати наслідки недійсності вказаного договору, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що позикодавець [PERSON] фактично веде господарську діяльність, яка полягає в отриманні прибутку від систематичного надання в позику фізичним особам великих сум грошей за умови сплати ними пені у розмірі 1% за кожен день прострочення сплати заборгованості, в даний час в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувають декілька справ за позовом [PERSON] до різних позичальників про стягнення суми заборгованості за договорами позики. В укладеному договорі позики передбачено виконання грошових зобов`язань у гривні в перерахунку на курс долара США, що спрямоване на збереження грошових коштів та є ознакою діяльності з надання фінансових послуг, яка була здійснена [PERSON] як суб`єктом підприємницької діяльності за відсутності ліцензії відповідно до п. 5 ст. 14 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Протокольною ухвалою Святошинського районного суду від 29.05.2024 року поновлено строк на прийняття зустрічної позовної заяви та прийнято її до розгляду. 08.08.2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на первісний позов про стягнення заборгованості за договором позики, в якому він посилається на те, що позовну заяву [PERSON] він не отримував, ознайомився з нею тільки після його реєстрації в системі «Електронного суду», а додаткові докази отримані ним тільки після повернення в Україну в серпні 2024 року, з огляду на що відповідач просив суд поновити строк на подання відзиву та додаткових доказів. В обґрунтування своїх тверджень про часткове виконання [PERSON] перед позивачем [PERSON] зобов`язань за договором позики, відповідач посилається на те, що в якості забезпечення зобов`язань за договором позики від 04.03.2021 року, укладеним між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, в цей же день з ним дійсно були укладені договори поруки та договір іпотеки, причому і договір поруки і договір іпотеки були укладені на забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] на повну суму боргу в розмірі 106 тис. доларів США в гривневому еквіваленті. Предметом договору іпотеки від 04.03.2021 року, укладеного між [PERSON] як іпотекодержателем та іпотекодавцем [PERSON] було належне відповідачу [PERSON] нежитлове приміщення № 477 в літ. А, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 22 грудня 2021 року між Іпотекодавцем [PERSON] та Іпотекодержателем [PERSON] було укладено договір про розірвання договору іпотеки, а в подальшому 22.12.2021 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення (яке раніше було предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 04.03.2021 року). Відповідач посилається на те, що отримані від реалізації предмету іпотеки грошові кошти в розмірі 1021300 гривень (або в еквіваленті 37465,43 дол. США) передані позивачу [PERSON] в якості погашення боргу, з огляду на що вважає, що існують підстави для закриття провадження по справі в часині сплачених коштів відповідно до ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України. 08.08.2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли пояснення щодо зустрічного позову [PERSON] , в яких відповідач просить визнати недійсним договір позики від 04.03.2021 року та застосувати наслідки недійсності вказаного договору, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України. У цих поясненнях відповідач [PERSON] погоджується з позовними вимогами своєї дружини [PERSON] з аналогічних підстав, викладених у зустрічному позові та вважає договір позики як такий, що укладений позивачем [PERSON] як фізичною особою - підприємцем з порушенням п. 5 ст. 14 Закону 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», оскільки за договором відбулось надання фінансової послуги особою, яка станом на момент його надання не мала права надавати таку послугу без відповідного дозволу (ліцензії), а позики надавались [PERSON] систематично та на власний ризик Позикодавця з метою отримання великого прибутку. 14.06.2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову про визнання недійсним договору позики з підстав необґрунтованості та безпідставності. Відзив обґрунтовано відсутністю часткового погашення коштів за договором позики від 04.03.2021 року в сумі 399363 грн. та 80000 гривень в зв`язку з їх оплатою за іншим укладеним між цими сторонами договором позики від 03.03.2021 року, зарахування яких відбулось по справі № 759/3615/24.Вказує, що ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , ні іншими законами станом на момент укладення договору позики від 04.03.2021 року не передбачалась необхідність отримання ліцензії на надання фінансової послуги фізичними особами - підприємцями, а [PERSON] , укладаючи договір позики від 04.03.2021 року не був суб`єктом отримання ліцензії на надання фінансових послуг., тим більше, що договір позики укладено [PERSON] як фізичною особою, а не ФОП. Зазначає, що п. 5 ст. 14 Закону 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії» набув чинності 11.02.2022 року, а тому не був чинним станом на момент укладення оспорюваного договору позики від 04.03.2021 року і не підлягає до застосування взагалі. 20.09.2024 року через підсистему електронного суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якої представник просить в задоволенні клопотання про закриття провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в частині стягнення 37465,43 доларів США, що еквівалентно 1370058,3 грн. відмовити в повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити. В якості обґрунтування вказує на безпідставне порушення відповідачем [PERSON] строку на надання відзиву за відсутності поважних причин для його поновлення, посилається на те, що позивач дійсно погодився на розірвання договору іпотеки та продаж предмету іпотеки, однак отримані від продажу кошти згідно договору купівлі - продажу були перераховані на розрахунковий рахунок Продавця, що підтверджено п. 2.1 договору купівлі - продажу, а в подальшому, незважаючи на неодноразові звернення позивача про передачу цих коштів, кошти обманним шляхом залишились в розпорядженні відповідача [PERSON] та позивачу [PERSON] не передавались. 12.05.2024 року відповідачем [PERSON] разом з клопотанням про зупинення провадження по справі до розгляду справи № 759/9758/24 подано заяву про залучення до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідачів [PERSON] , на підтвердження чого зазначає, що на її рахунки відбулось часткове погашення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики від 04.03.2021 року в розмірі 70000 гривень. 29.10.2024 року від представника позивача [PERSON] надійшли заперечення на заяву [PERSON] про залучення третьої особи, відповідно до якої просить у задоволені заяви про залучення до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] відмовити, в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження по даній справі до розгляду справи № 759/9758/24 відмовити. Вказує на те, що заява [PERSON] подана після закриття підготовчого засідання по справі, а [PERSON] не може бути залучена до участі в справі, оскільки сплачені нею грошові кошти в розмірі 80000 гривень вже зараховані в якості сплати боргу [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним від 03.03.2021 року і не можуть враховуватись як сплата боргу [PERSON] по договору позики від 04.03.2021 року по даній справі №759/18226/22, а тому [PERSON] не може бути залучена в якості третьої особи по справі № 759/18226/22, оскільки вона не сплачувала жодних коштів за [PERSON] в рамках укладеного договору позики від 04.03.2021 року. Повідомляє, що Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.09.2024 року по справі № 759/9758/24 у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування коштами та інфляційних збитків відмовлено в повному обсязі, а клопотання про зупинення провадження по даній справі спрямоване виключно на затягування розгляду справи. Протокольною ухвалою Святошинського районного суду від 31.10.2024 року в задоволенні заяви [PERSON] про залучення третьої особи [PERSON] та клопотання про зупинення провадження по справі відмовлено. 11.08.2024 року відповідачем [PERSON] подане клопотання про виклик в якості свідків відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] . Протокольною ухвалою Святошинського районного суду від 31.10.2024 року в задоволенні клопотання [PERSON] про виклик сторін як свідків відмовлено. Суд, заслухавши учасників процесу та розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази,які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 04.03.2021 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони укладено Договір позики, який посвідчено Тригуб Є.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за №1448 (далі - «Договір позики»). Відповідно до п. 1 Договору позики «ПОЗИКОДАВЕЦЬ передав ПОЗИЧАЛЬНИКУ у власність грошові кошті в сумі 2 952 100 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто гривень 00 копійок), що за курсом Національного банку України на момент укладання цього Договору становить еквівалент 106 000 (сто шість тисяч) доларів США, 00 центів (1 USD = 27,85 грн.), а ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 (першого червня дві тисячі двадцять першого) року включно.». Пунктом 2.6 Договору позики встановлено, що «В строк до 01.06.2021 року ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язується повернути суму у гривнях, яка еквівалентна 106 000 (ста шести тисячам) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2 цього Договору.». Згідно із п. 2.2. Договору позики «Позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. цього Договору, у гривнях за курсом Національного банку України на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики». 06.04.2021 року Позичальником повернуто Позикодавцеві частину позики, яка еквівалентна 2000 (дві тисячі) доларів США 00 центів, що підтверджено копією розписки позивача [PERSON] .. Станом на момент подання позову 09.12.2022 року сума у гривнях, яка еквівалентна 104 000 (ста чотирьом тисячам) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2 цього Договору, тобто за курсом Національного банку України (36,57 грн. за 1 долар США) на 09.12.2022 року становить 3 803 280,00 (три мільйони вісімсот три тисячі двісті вісімдесят гривень) грн. досі не повернута Позикодавцеві. 04.03.2021 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] (далі - «Відповідач 2» або «Поручитель») з другої сторони укладено Договір поруки, який посвідчено Тригуб Є.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за № 1451 (далі - Договір поруки). Згідно із п. 1.1 Договору поруки «цим Договором забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] , … за Договором позики, укладеним між ПОЗИКОДАВЦЕМ та ПОЗИЧАЛЬНИКОМ 04.03.2021 року та посвідчений Тригуб Є.О, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (надалі - «ОСНОВНИЙ ДОГОВІР»), на суму 2 952 100 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто гривень 00 копійок), що за курсом Національного банку України на момент укладання цього Договору становить еквівалент 106 000 (сто шість тисяч) доларів США, 00 центів (1 USD = 27,85 грн.). У відповідності до цього Договору порукою забезпечуються всі зобов`язання ПОЗИЧАЛЬНИКА, які випливають із ОСНОВНОГО ДОГОВОРУ та можуть виникнути в майбутньому… зокрема, але не обмежуючись: - зобов`язання сплатити ПОЗИКОДАВЦЮ суму позики відповідно до узгоджених у ОСНОВНОМУ ДОГОВОРІ строків, але не пізніше 01.06.2021 року, а у випадках передбачених ОСНОВНИМ ДОГОВОРОМ та/або цим Договором та/або законодавством України - достроково; - зобов`язання виплатити неустойку та відшкодувати збитки, завдані ПОЗИКОДАВЦЮ невиконанням та/або неналежним виконанням зобов`язань за ОСНОВНИМ ДОГОВОРОМ та/або цим Договором. Оскільки на момент укладення Договорів позики та поруки, Позичальник [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджено також до п. 10 Договору позики, відповідно до якого: «ПОЗИЧАЛЬНИК підтверджує та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що перебуває у шлюбі з [PERSON] та останній своєю письмовою заявою, посвідченою 04.03.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. надав погодження на укладення цього договору». Згідно із п. 2.2 Договору поруки «ПОРУЧИТЕЛЬ зобов`язаний не пізніше 3-х банківських днів з дати отримання письмової вимоги ПОЗИКОДАВЦЯ, перерахувати суму заборгованості ПОЗИЧАЛЬНИКА за ОСНОВНИМ ДОГОВОРОМ на рахунок(ки), номер(а) якого(их) зазначається(ються) в письмовій вимозі ПОЗИКОДАВЦЯ.». Судом встановлено, що 03.11.2022 року Позивач [PERSON] направив усім Відповідачам [PERSON] та [PERSON] вимоги про виконання порушених зобов`язань за Договором позики, які були вручені їм та отримані ними особисто 08.11.2022 року. Однак, станом на 09.12.2022 року зобов`язання за Договором позики досі не виконані, грошові кошти не повернуті ні Позичальником [PERSON] , ні [PERSON] . Таким чином, з наведеного вище прослідковується, що згідно умов договору позики відповідач [PERSON] отримала від позивача суму грошових коштів, яку у визначений договором строк не повернула, у зв`язку із чим за ним виникла заборгованість, яку позивач і просить стягнути з позичальника та поручителя в солідарному порядку. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт передачі грошових коштів позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] підтверджується п. 4 Договору позики «Своїм підписом під цим договором ПОЗИЧАЛЬНИК підтверджує факт отримання ним грошових коштів у розмірі 2 952 100 грн. 00 коп. (два мільйони дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі сто гривень 00 копійок), що за курсом Національного банку України на момент укладання цього Договору становить еквівалент 106 000 (сто шість тисяч) доларів США, 00 центів (1 USD = 27,85 грн.), від ПОЗИКОДАВЦЯ.». Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству. Аналогічні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги. Зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Згідно п. 2.4 договору позики від 04.03.2021 року встановлено, що про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів. Відповідно до п. 12 Договору позики від 04.03.2021 року передбачено, що після повного повернення позики, позикодавець зобов`язується повернути позичальнику цей договір з відповідною власноручною розпискою на ньому про одержання грошових коштів, зазначених в п. 1 цього договору. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно з ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що за умовами договору позики від 04.03.2021 року згідно розписки [PERSON] повернуто грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Натомість, згідно наданого представником позивача та оглянутого в судовому засіданні оригіналу договору позики від 04.03.2021 року, підтверджено неповернення суми позики в розмірі 104 000 (доларів США 00 центів за курсом, що за курсом Національного банку України (36,57 грн. за 1 долар США) станом на момент звернення з позовом 09.12.2022 року становить 3 803 280,00 грн., які підлягають стягненню в солідарному порядку. Разом з тим, суд вважає безпідставними доводи відповідачки [PERSON] щодо часткового погашення нею коштів за укладеним договором позики від 04.03.2021 року в розмірі 399363 грн.(відповідно до наданої виписки з рахунку від 09.01.2023 року) та грошових коштів в розмірі в загальному розмірі 80000 гривень, оскільки відповідні суми коштів вже зараховані позивачем [PERSON] як сплачені по іншому договору позики від 03.03.2021 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , боргові зобов`язання за яким не виконані та в рамках цивільної справи № 759/3615/24, яка розглядається Святошинським районним судом м. Києва. Як випливає з наданого представником позивача відзиву на зустрічну позовну заяву та доданих доказів, в тому числі електронних копій, згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 26.04.2024 року по справі № 759/3615/24 щодо стягнення боргу за договором позики від 03.03.2021 року здійснено зарахування сплачених відповідачкою [PERSON] за період часу з моменту укладення договору позики від 03.03.2021 року грошових коштів в розмірі 399363 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста шістдесят три гривні 00 копійок. Долучена до матеріалів справи та подана через підсистему Електронного суду копія заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.06.2024 року по справі № 759/3615/24 щодо стягнення боргу за договором позики від 03.03.2021 року підтверджує здійснення зарахування сплачених [PERSON] від імені [PERSON] на рахунки [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в загальному розмірі 80000 гривень. Натомість, суд не погоджується з твердженнями відповідача [PERSON] про необхідність закриття провадження по справі з підстав часткового виконання ним зобов`язань в розмірі 1021300 гривень (або в еквіваленті 37465,43 дол. США) за договором позики з таких підстав. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України підставою для закриття провадження по справі є відсутність предмету спору по справі. Як встановлено судом, в якості забезпечення зобов`язань за договором позики від 04.03.2021 року, укладеним між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником на повну суму боргу в розмірі 106 тис. доларів США, в цей же день з чоловіком [PERSON] . [PERSON] дійсно був укладений також договір іпотеки. Предметом договору іпотеки від 04.03.2021 року, укладеного між [PERSON] як іпотекодержателем та іпотекодавцем [PERSON] було належне відповідачу [PERSON] нежитлове приміщення № 477 в літ. А, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . З відповіді на відзив представника позивача [PERSON] вбачається, що оскільки строки повернення боргу за договором позики від 04.03.2021 року вже закінчились, а борг [PERSON] було повернуто тільки в розмірі 2000 доларів США, позивач [PERSON] погодився на розірвання договору іпотеки, що підтверджено укладенням між сторонами 22.12.2021 року договору про розірвання договору іпотеки. 22.12.2021 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення (яке раніше було предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 04.03.2021 року), однак отримані від продажу кошти в розмірі 1 021 300 гривень згідно договору купівлі - продажу були перераховані в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Продавця [PERSON] , що підтверджено п. 2.1 договору купівлі - продажу. Відповідно до п. 2.4 договору позики від 04.03.2021 року про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі Позикодавець або уповноважена ним особа надає Позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання коштів. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь - які докази передання чи перерахування цих грошових коштів відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] відповідно до п. 2.1 договору позики від 04.03.2021 року, з огляду на що твердження відповідача про часткове виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] в розмірі 37465,43 доларів США не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. Згідно із ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв`язку із простроченням виконання зобов`язань за Договором позики позивачем нараховано 3% річних за користування чужими грошима. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16. Позивачем за період з 02 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року здійснено розрахунок 3 % річних у розмірі 2 282,30 (дві тисячі двісті вісімдесят два) долари США 30 центів, що за курсом Національного банку України (36,57 грн. за 1 долар США) на 09.12.2022 року становить 83 463,71 (вісімдесят три тисячі чотириста шістдесят три гривні 71 копійок) грн., з яким суд погоджується та вважає необхідним стягнути ці кошти солідарно з відповідачів. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Також згідно із п. 3 Договору позики «При неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього Договору, ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує ПОЗИКОДАВЦЕВІ пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу». Згідно із п. 3.1. Договору позики «У випадку невиконання ПОЗИЧАЛЬНИКОМ зобов`язань, передбачених п. 2.6. цього Договору більше як на 3 календарні дні, ПОЗИЧАЛЬНИК сплачує ПОЗИКОДАВЦЕВІ штраф в розмірі 8% від загальної суми позики протягом 3-ох банківських днів з моменту настання відповідного зобов`язання.». Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України з 12.03.2020 року установлено карантин. В подальшому карантин було неодноразово продовжено та скасовано з 01.07.2023 року. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 277 680,00 доларів США та штрафу в розмірі 8320 доларів США, нарахованої за період з 02.06.2021 року по 23.02.2022 року з підстав їх нарахування в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 та на підставі п. п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України. Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання недійсним договору позики з наступних підстав. На обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що позикодавець [PERSON] фактично веде господарську діяльність, яка полягає в отриманні прибутку від систематичного надання в позику фізичним особам великих сум грошей за умови сплати ними пені у розмірі 1% за кожен день прострочення сплати заборгованості, вказує на те, що в даний час в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувають декілька справ за позовом [PERSON] до різних позичальників про стягнення суми заборгованості за договорами позики. В укладеному договорі позики передбачено виконання грошових зобов`язань у гривні в перерахунку на курс долара США, що спрямоване на збереження грошових коштів та є ознакою діяльності з надання фінансових послуг, яка була здійснена [PERSON] як суб`єктом підприємницької діяльності за відсутності ліцензії відповідно до п. 5 ст. 14 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року (в редакції станом на момент укладення договору позики від 04.03.2021 року) В цьому Законі терміни вживаються у такому значенні: 1) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. 2) кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону про діяльність відповідної фінансової установи має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик; 3) фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент; 5) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; П. 6 ч. 1 ст. 4 даного закону до переліку фінансових послуг включено надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту. Відповідно до ст. 5 Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Згідно ч. 4 ст. 5 Закону встановлено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національний банк України в межах компетенції у сфері державного регулювання ринків небанківських фінансових послуг видає небанківським фінансовим установам та особам, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, передбачених пунктами 3-9, 11 частини першої статті 4 цього Закону. Механізм отримання особами, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги ліцензії відповідно до даного закону було передбачено виключно постановою Правління Національного банку України від 24 грудня 2021 року № 153 «Про затвердження Положення про ліцензування та реєстрацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг», п. 3 якої було передбачена необхідність отримання ліцензії з надання фінансових послуг особами, які не є фінансовими установами, але повинні бути зареєстровані виключно в якості юридичної особи. З урахуванням вкладеного, нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року передбачена необхідність отримання ліцензії на надання фінансової послуги ( в тому числі на умовах фінансового кредиту) виключно фінансовими установами або іншими юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Отримання ліцензії на надання фінансових послуг фізичними особами чи фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності не передбачалось даним законом. Як випливає з оскаржуваного договору позики від 04.03.2021 року, його було укладено між [PERSON] як позичальником та Позикодавцем [PERSON] як фізичною особою, а не фізичною особою суб`єктом підприємницької діяльності, а п. 1 договору прямо передбачено, що проценти за користування грошовими коштами сторонами не встановлюються, тобто договір позики не містить ознак фінансового кредиту, що свідчить про те, що надання коштів в позику фізичною особою не на умовах фінансового кредиту (без будь - яких відсотків) не вимагало отримання ліцензії відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Разом з тим, суд погоджується з доводами представника [PERSON] про те, що дана постанова не підлягала до застосуванню до укладеного 04.03.2021 року, оскільки була прийнята значно пізніше укладення договору позики і не могла застосовувалась під час його укладення. Доводи [PERSON] про порушення укладеним договором позики від 04.03.2021 року п. 5 ст. 14 Закону України 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», відповідно до якого договір, яким передбачається надання фінансової послуги особою, яка на день укладення договору не має права надавати таку фінансову послугу відповідно до цього закону та спеціальних законів, є нікчемним є безпідставними і незаконними, оскільки даний закон було прийнято 14.12.2021 року, а чинності він набув тільки 11.02.2022 року, з огляду на що його положення не можуть застосовуватись як підстава для визнання недійсним договору позики, укладеного раніше, тобто 04.03.2021 року. Пунктом 29 Закону України 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», передбачалось, що ліцензія - право юридичної особи здійснювати діяльність з надання певних видів фінансових послуг, підтверджене записом у Реєстрі, а до переліку видів фінансових послуг, для здійснення яких необхідна ліцензія (ст. 4 Закону) не віднесено надання коштів у позику, з огляду на що вимогами закону не передбачалось отримання ліцензії фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності на надання коштів в позику, оскільки такий обов`язок покладено виключно на фінансові установи та інших юридичних осіб. Враховуючи викладене, судом не вставлено підстав для визнання оскаржуваного договору позики від 04.03.2021 року недійсним, а тому слід відмовити в задоволенні даного зустрічного позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial