Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації зняти з реєстрації місця проживання/перебування [PERSON] у зв`язку із втратою права користування вказаним житловим приміщенням та вирішити питання про стягнення судових витрат. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [PERSON] є наймачем трикімнатної неприватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідний договір найму укладено із врахуванням складу сім`ї із трьох осіб. Станом на дату звернення до суду у вказаному житлі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (дочка) та [PERSON] (онук). Проте відповідач не є членом сім`ї позивача, ніякого зв`язку із позивачем та її сім`єю не підтримує. У вказаній квартирі відповідач ніколи не проживав, фактично не з`являвся, обов`язків з утримання житла не виконував, плати за комунальні послуги не вносив. Домовленостей з приводу користування та збереження житла між сторонами не існує. За останньою відомою позивачеві інформацією [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується відповідним актом про непроживання особи за місцем реєстрації. На підставі викладеного та з урахуванням положень статей 9, 71, 72, 107, 108, 116 ЖК України просила позов задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27 листопада 2024 року на 15 год. 00 хв. 27 листопада 2024 року у підготовчому засіданні позивач [PERSON] повідомила додаткову адресу, за якої, імовірно, проживає відповідач, а саме: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] та представник третьої особи - Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 21 січня 2025 року на 12 год. 00 хв. 28 листопада 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Зазначено, що спірна квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності, знаходиться в господарському віданні та на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва». Згідно з копією ордера від 10 лютого 1964 року № 118214 квартира була надана [PERSON] на сім`ю з п`яти осіб: на нього, дружину - [PERSON] , доньку - [PERSON] , доньку - [PERSON] , матір - [PERSON] . Відповідно до пункту 14 Витягу з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 31 липня 1996 року № 507 «Про зміну договору найму» дозволено ЖРЕО змінити договір найму на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , та укласти його з [PERSON] складом сім`ї з трьох осіб у зв`язку з виїздом квартиронаймача [PERSON] . Згідно із відомостями Реєстру територіальної громади міста Києва у спірній квартирі зареєстровано три особи: [INFO] , [INFO] , [INFO] . Відповідно до акту від 17 квітня 2024 року [PERSON] останні 12 місяців за адресою: [ADDRESS] , не проживає, сусіди його не бачили, участі в утриманні спірної квартири не брав. З урахуванням положень статей 71, 72 ЖК України, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, позовна вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, є достатньою для вирішення питання про зняття таких осіб з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, що набрало законної сили. На підставі викладеного просили ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства, розгляд справи здійснювати без участі представника третьої особи. Підготовче засідання, призначене на 21 січня 2025 року на 10 год. 00 хв., знято з розгляду у зв`язку тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 20 лютого 2025 року на 10 год. 15 хв. У підготовче засідання 20 лютого 2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Позивач [PERSON] 20 лютого 2025 року подала заяву про проведення підготовчого засідання без її участі, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі, що повторно направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «За закінченням терміну зберігання». Конверт з копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою імовірного місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у підготовче засідання представника не направили, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином. У письмових поясненнях розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 березня 2025 року на 10 год. 30 хв. Судове засідання, призначене на 27 березня 2025 року на 10 год. 30 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне судове засідання призначено на 23 квітня 2025 року на 10 год. 30 хв. У судовому засіданні 23 квітня 2025 року позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково зазначила, що відповідач ніколи не проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі, що неодноразово направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання». Конверт з копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою імовірного місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини невручення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у судове засідання представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У письмових поясненнях розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача по справі, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві 25 березня 1997 року, відповідно до якого [PERSON] народилася [INFO] у місті Києві. Місце проживання з 16 липня 1977 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи також встановлено, що 10 лютого 1964 року на підставі Рішення виконкому Дарницької районної ради від 13 січня 1964 року № 26 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящихся видано ордер на житлове приміщення № 118214 на ім`я [PERSON] на сім`ю, що складається з п`яти осіб на право зайняття трикімнатної квартири площею 46,52 кв. м в квартирі [ADDRESS] сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (мати). Відповідно до довідки від 24 червня 2004 року № 217/3.15, виданої Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України, 11 лютого 1978 року у відділі запису актів громадянського стану по Дарницькому та Дніпровському районах міста Києва зареєстровано шлюб громадян: [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1236. У відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві 14 жовтня 1982 року зареєстровано розірвання шлюбу, актовий запис № 182. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: йому - « [PERSON] », їй - « [PERSON] ». Також з довідки від 24 червня 2004 року, вих. № 4-5/512, виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського районного управління юстиції Київської області, 26 грудня 1982 року у виконкомі Бобрицької сільської ради Броварського району Київської області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 30. У відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції Київської області 12 лютого 1987 року зареєстровано розірвання шлюбу, актовий запис № 252. Прізвища після реєстрації шлюбу присвоєні: йому - « [PERSON] », їй - « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що у зв`язку із укладенням шлюбів позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », пізніше - з « [PERSON] » на « [PERSON] ». До матеріалів справи долучено свідоцтво про смерть від 29 листопада 1989 року серії [NUMBER] , видане Дарницьким ЗАГС міста Києва, відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть вчинено запис № 5411. Відповідно до Витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 липня 1996 року № 507 «Про зміну договору найму жилих приміщень», розглянувши заяви громадян про зміну договору найму жилих приміщень та пропозиції, подані районною житловою комісією, відповідно до статей 63, 104-106 ЖК України, дозволено ЖРЕО змінити договір найму на трикімнатну квартиру [ADDRESS] та укласти його з [PERSON] , складом сім`ї із трьох осіб в зв`язку з виїздом квартиронаймача [PERSON] (пункт 14). З матеріалів справи також встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві в книзі реєстрації смертей 03 червня 2005 року зроблено відповідний актовий запис № 622 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно зі свідоцтвом про народження від 15 травня 2003 року серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, [PERSON] народився [INFO] , про що 15 травня 2003 року в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 1049. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . До матеріалів справи долучено довідку від 15 липня 2011 року № 871 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення (Ф-4), зазначено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: [PERSON] (наймач, 1960 року народження), [PERSON] (син, 1978 року народження), [PERSON] (дочка, 1983 року народження), [PERSON] (онук, [INFO] ). Таким чином, судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] . Водночас, відповідно до свідоцтва про смерть від 12 липня 2021 року серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Козелецької селищної ради Козелецького району, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що 12 липня 2021 року складено відповідний актовий запис № 220. Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 17 квітня 2024 року № 110875714, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано три особи: [INFO] (з 16 липня 1977 року), [INFO] (з 19 серпня 1985 року) та [INFO] (з 21 вересня 2004 року). Поряд з цим, із Акту від 17 квітня 2024 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , останні 12 місяців за адресою: [ADDRESS] , не проживав, його не бачили, участі в утриманні житлового приміщення не брав. Акт підписано [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . Підписи засвідчено начальником ЖЕД-411 Вакуленко В. З розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» встановлено, що з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» закріплено об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3, в тому числі житлові приміщення у житловому будинку [ADDRESS] , про що зазначено у додатку № 1 «Перелік об`єктів житлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації». Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту першого статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою. Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР). Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира за адресою: [ADDRESS] , не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду, позивач є наймачем зазначеної квартири. Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. Статтею 63 ЖК Української РСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У постанові Верховного Суду України від 24 січня 2024 року у справі № 489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого особа не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом». Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту частини другої статті 78 ЦПК України та відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у статті 71 ЖК Української РСР. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі. Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Разом з тим, як уже зазначалось раніше, відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, серед іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та такими, що не відповідають обраному способу захисту, а тому в їх задоволенні слід відмовити, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Що стосується вимоги про стягнення судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати на сплату судового збору підтверджено квитанцією від 07 жовтня 2024 року № 9356-7574-6553-7745 про сплату судового збору у розмірі 1 211,20 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial