Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Представник АКЦІОНЕРНОГО\~ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК»\~(далі\~скорочено \~АТ \~«А-БАНК»)\~Шкапенко О.В.\~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~шляхом направлення\~поштовою кореспонденцією\~24\~квітня 2024\~року (надійшла\~до суду\~02\~травня 2024\~року),\~в якій\~просив суд стягнути із [PERSON] на користь АТ «А-БАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року станом на 07 квітня 2024 року в загальному розмірі 116 486 грн. 88 коп., яка включає: заборгованість за кредитом 96 246 грн. 31 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 20 240 грн. 57 коп.; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 3 028 грн.00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 09 січня 2016 року між АТ «А-БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви №б/н, згідно з якою позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 46,8% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом в анкеті-заяві. Крім того, відповідно до п.п.2.1.1.2.2-2.1.1.2.4 Умов та правил, позичальник надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, надавши банку право в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити чи анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. АТ «А-БАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало у повному обсязі, надавши позичальникові можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак, [PERSON] не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим допустила порушення виконання покладених на неї зобов`язань. У результаті цього станом на 07 квітня 2024 року утворилась заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року в загальному розмірі 116 486 грн. 88 коп., що включає: заборгованість за кредитом 96 246 грн. 31 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 20 240 грн. 57 коп. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «А-БАНК». Ухвалою суду від 06 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача [PERSON] адвокат Ніколенко М.Є. подав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог АТ «А-БАНК» відмовити, оскільки вони не відповідають дійсності, не ґрунтуються на реальних обставинах справи та нормах чинного законодавства України. Свої заперечення мотивував тим, що [PERSON] не підписувала умови та правила обслуговування в АТ «А-БАНК» при надання банківських послуг щодо продуктів банку, а тому зважаючи на відсутність в них дати та підписів обох сторін вони не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору. Умови, інформація щодо кредитної картки АТ «А-БАНК» та паспорт споживчого кредиту, анкета-заява, долучені до позову, підписані відповідачем 22 грудня 2012 року. Разом з тим, відповідно до наданих банком документів, відсутня інформація про підписання [PERSON] анкети-заяви 09 січня 2016 року, паспорту споживчого кредиту, на який період вона отримала кредит, яка встановлювалась процентна ставка за користування кредитними коштами, що повинно підтверджуватись особисто підписаним паспортом споживчого кредиту [PERSON] на певний період часу. Представник відповідача зауважив, що при видачі [PERSON] кредитної картки АТ «А-БАНК» було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5\~000 грн., при цьому, усі інші зміни кредитного ліміту шляхом його неодноразового збільшення кінцево до 96\~300 грн. 01.03.2022 проводились лише за ініціативою банку, без будь-якого письмового погодження з позичальником. Разом з тим, [PERSON] не мала бажання особисто збільшувати кредитний ліміт та дана послуга надавалась позивачем без жодної згоди клієнта на це та попереднього погодження. Загальна сума внесених відповідачем коштів на погашення кредитної заборгованості складає 288\~414 грн. 11 коп., що також відображено АТ «А-БАНК» у наданому розрахунку, тобто фактично [PERSON] повністю виплатила банку основну заборгованість разом із нарахованими процентами, відтак умови договору виконала, що свідчить про відсутність законних підстав для нарахування та стягнення з неї заборгованості у сумі 116\~486 грн. 88 коп. Крім того, зважаючи на те, що за змістом позову [PERSON] почала отримувати від банку послуги з 22 грудня 2012 року, користувалась кредитною карткою до 04 квітня 2024 року, а АТ «А-БАНК» звернулося до суду з позовом 02 травня 2024 року, тому у даному випадку слід застосувати позовну давність за період стягнення заборгованості з 09.01.2016 до 03.04.2021, адже фактично банк повинен проводити розрахунок з 03.04.2021 до 04.04.2024 останнього дня користування кредитом та здійснення відповідачем платежів за ним. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання кредитних коштів за індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту №б/н від 22.12.2012, як і не надано доказів, що суми позики або фінансового кредиту були зараховані на поточний рахунок позичальника, а також не доведено сам факт укладення кредитного договору 09 січня 2016 року та виникнення між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Розрахунки заборгованості підготовлені банком неправильно, крім того, надані розрахунки не містять підписів, печаток з даними кредитора, вказані розрахунки не містять інформації про нарахування заборгованості, відсоткової ставки. Що стосується процентної ставки за користування кредитом, то у заяві позичальника №б/н від 22 грудня 2012 року відомості про неї взагалі відсутні. Анкета-заява від 09 січня 2016 року у матеріалах також відсутня, що в черговий раз підтверджує необґрунтованість та безпідставність вимог банку. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві відомостей про розмір процентів за користування кредитом, обсяг відповідальності за порушення своєчасного виконання зобов`язань позичальником, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Окремо представник відповідача акцентував увагу, що з 22 лютого 2022 року та наразі в Україні триває воєнний стан, який визнаний форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили), тому нарахування банком штрафних санкцій проведено в порушення норм чинного законодавства України. При ухваленні рішення представник відповідача [PERSON] адвокат Ніколенко М.Є. просив вирішити питання розподілу судових витрат шляхом стягнення з АТ «А-БАНК» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу 15\~000 грн., про що додатково подав заяву 14 січня 2025 року із долученням доказів понесення таких витрат відповідачем. Крім того, 25.03.2025 представник надав деталізовану інформацію стосовно оплати наданих ним послуг, що було здійснено матір`ю [PERSON] [PERSON] за кошти, надані їй відповідачем. Вказані обставини він та його довіритель узгоджували при укладенні договору про надання професійної правничої допомоги. Правом на подання відповіді на відзив представник позивача АТ «А-БАНК» не скористався, клопотань про надання додаткового строку не заявляв. Згідно з клопотанням представника позивача АТ «А-БАНК» Шкапенка О.В., викладеним у прохальній частині позову (п.п.4, 5), просив справу розглянути за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача адвокат Ніколенко М.Є. у відзиві заявляв про розгляд справи за його участю із призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження, однак у жодне із призначених у справі судових засідань не з`явився. Кінцево, у клопотанні від 25.03.2025 просив завершити розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, подання відповідачем відзиву, обсяг наявних у справі доказів, суд вважає за можливе ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, врахувавши позицію сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 22 грудня 2012 року [PERSON] є клієнтом ПАТ «А-БАНК», правонаступником якого є АТ «А-БАНК», зважаючи на те, що 22 грудня 2012 року вона підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-банку №б/н, в якій зазначено, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.а-bank.ua, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір), що підтверджується підписом відповідача у заяві, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до умов укладеного договору АТ «А-БАНК» надало останній\~кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитна «Універсальна», з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний ліміт встановлено 0 грн. Безпосередньо в АТ «А-БАНК» [PERSON] було відкрито рахунок № [NUMBER] та видано наступні картки: № [NUMBER] зі строком дії до вересня 2019 року; № [NUMBER] зі строком дії до грудня 2024 року; № [NUMBER] зі строком дії до березня 2027 року, що слідує з наданої позивачем довідки. Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що [PERSON] дійсно є клієнтом АТ «А-БАНК», при цьому, наявні між нею та банком фінансово-договірні зобов`язання станом на момент пред`явлення позову є діючими, строк востаннє емітованої АТ «А-БАНК» та виданої відповідачеві кредитної картки не сплинув. Свідчення цьому є також надана позивачем виписка з рахунку позичальника, в якій відображені фінансові операції, ініційовані відповідачем. До пред`явленого позову представником АТ «А-БАНК» долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК», розміщених на офіційному веб-сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила» (актуальних витягу не можливо встановити з огляду на відсутність дати), Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна Gold», виписку по рахунку. Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року станом на 07 квітня 2024 року складає 116 486 грн. 88 коп. та включає: заборгованість за кредитом 96 246 грн. 31 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 20 240 грн. 57 коп. Між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачем кредитних зобов`язань за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням заперечень відповідача, обсягу наявних у справі доказів, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ «А-БАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Так, у підписаній відповідачем анкеті-заяві №б/н від 22 грудня 2012 року відсутні умови договору про отримання кредитних коштів, розмір отриманого кредиту, строк дії договору, номер карткового рахунку тощо. Заява містить лише відомості про виявлення [PERSON] наміру отримати кредитну картку «Універсальна» із встановленим на ній кредитним лімітом 0 грн. Відомості про встановлення процентної ставки на користування кредитом, його зміну у заяві відсутні. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту та обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в А-БАНК, Тарифи, які розміщені на сайті: https://а-bank.ua/terms як невід`ємні частини спірного договору, Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна Gold», виписку по рахунку. Виходячи з правового аналізу положень ЦК України, Умови надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо: 1) такі Умови не містять підпису позичальника; 2) не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву позичальника. Так, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг, саме у вказаній редакції, розуміла відповідач та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг А-БАНК 22 грудня 2012 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До того ж необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З огляду на зазначене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ «А-БАНК», правонаступником якого є АТ «АКЦЕНТ-БАНК», дотрималося вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні\~запропоновані\~відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що\~встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вище зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Звертаючись до суду з позовом, АТ «А-БАНК» посилалось на неналежне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року, укладеним шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в А-Банку. Станом на 07 квітня 2024 року заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року складає 116 486 грн. 88 коп. та включає: заборгованість за кредитом 96 246 грн. 31 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 20 240 грн. 57 коп. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, [PERSON] , діючи через представника, вказувала, що не оспорює той факт, що 22 грудня 2012 року вона уклала з АТ «А-БАНК» кредитний договір №б/н, однак свої зобов`язання за ним повністю виконала. Факт укладення кредитного договору №б/н 09 січня 2016 року відповідач категорично заперечувала, акцентуючи увагу на відсутності такого договору в матеріалах справи, а відтак заявлений розмір заборгованості вважала безпідставним та недоведеним. Так, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача. За приписами п.п.3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст.41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до п.42 розділу ІІІ Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (зі змінами та доповненнями) є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 №578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій, касових чекових книжок. Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ «А-БАНК», при зверненні до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 09\~січня 2016\~року надав виписку по картці [PERSON] за період з 09.01.2016\~до 07.04.2024 за рахунком № [NUMBER] . Детальним дослідженням наданої виписки з рахунку судом встановлено, що транзакції по рахунку відповідача мають місце з 26 серпня 2016 року без вказівки наявності по рахунку до тієї дати будь-яких невиконаних зобов`язань чи облікованого боргу, у тому числі за кредитним договором №б/н від 22 грудня 2012 року чи №б/н від 09 січня 2016 року. При цьому, активне здійснення відповідачем фінансових операцій по рахунку, у тому числі й видаткових, внесення коштів на рахунок, підключення послуг «Розстрочка миттєва» приводять суд до переконання, що [PERSON] дійсно залишається клієнтом АТ «А-БАНК» та має не в повному обсязі виконані зобов`язання. Разом з тим, ненадання позивачем копії анкети-заяви №б/н від 09 січня 2016 року, виключає можливість дослідження її змісту як на предмет узгодження сторонами умов кредитування, процентної ставки за користування кредитом, так і на предмет того, чи є відображені у виписці по рахунку зобов`язання такими, що мають відношення безпосередньо до кредитного договору №б/н від 09 січня 2016 року, вимоги за яким є предметом цього спору, адже за змістом позову договір було укладено 09 січня 2016 року, а виписка містить транзакції з 26 серпня 2016 року, що визначає наявність істотних хронологічних неузгоджень. Неможливість подання позивачем до суду копії кредитного договору №б/н від 09 січня 2016 року в межах строків, визначених ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, також не обґрунтована. Поміж іншим, у поданому відзиві відповідач [PERSON] акцентувала увагу на відсутності у матеріалах справи копії анкети-заяви №б/н від 09 січня 2016 року, через що виключала наявність у неї невиконаних перед банком зобов`язань за цим договором, оспорюючи факт наявності такого договору загалом. Не зважаючи на це, АТ «А-БАНК» не скористалося правом на подання відповіді на відзив та додаткових доказів із клопотанням про поновлення процесуального строку на їх подання. Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, зазначене вказує лише на те, що представник позивача був обізнаний із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За приписами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості саме за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року, окрім власного розрахунку заборгованості, виписки по рахунку та копії анкети-заяви №б/н від 22 грудня 2012 року, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду не надав. З прохальної частини позову та долученого до позову клопотання вбачається, що позивач, у разі неявки в судове засідання відповідача, просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника. Отже, АТ «А-БАНК» скористалося своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надало до суду належних доказів на підтвердження наявності заборгованості саме за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року. Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості та виписка по рахунку за відсутності безпосередньо анкети-заяви №б/н від 09 січня 2016 року як свідчення укладення кредитного договору не є безспірними доказами існування між сторонами договірних відносин та невиконаних зобов`язань саме за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу, наданого позивачем окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, надавши оцінку запереченням відповідача на їх належність, доречність у розрізі із встановленими обставинами та обсягом наявних доказів, суд дійшов висновку, що хоча й судом встановлено існування між АТ «А-БАНК» та [PERSON] діючих фінансових зобов`язань, однак при цьому позивачем поза розумним сумнівом не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору №б/н від 09 січня 2016 року та наявність невиконаних відповідачем зобов`язань саме за цим договором, який є безпосереднім предметом спору. Виходячи з того, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, в той час як матеріали справи не містять кредитного договору №б/н від 09 січня 2016 року, за яким заявлено вимогу про стягнення заборгованості, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених АТ «А-БАНК» вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 09 січня 2016 року станом на 07 квітня 2024 року в загальному розмірі 116 486 грн. 88 коп. за недоведеністю заявлених вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Інші доводи та заперечення відповідача та її представника, наведені у відзиві, суд залишає поза увагою, оскільки вони не мають істотного значення та не впливають на результат вирішення спору. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України\~понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору 3 028 грн. 00 коп. відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. Що стосується заявлених представником відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15\~000 грн. 00 коп., понесених відповідачем, то вирішуючи питання їх відшкодування суд виходить з такого. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать,\~зокрема,\~витрати на професійну правничу допомогу. Як слідує\~зі ст.137\~ЦПК України,\~витрати,\~пов`язані\~з правничою\~допомогою адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави.\~За результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~з іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Згідно з положеннями ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Суд при вирішенні вказаного питання також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18. Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Як слідує з матеріалів справи, 16.05.2024 між [PERSON] «клієнтом» та адвокатом Ніколенком М.Є. було укладено договір про надання правової допомоги №1/16/05. Детальний перелік послуг викладено в акті прийому-передачі наданих послуг, який є додатком №1 до даного договору (п.1.2 договору). Відповідно до акта №01 від 10.01.2025 прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №1/16/05, сторони узгодили надання таких юридичних послуг: 1) підготовка та направлення заяви про відкладення з метою ознайомлення з матеріалами справи 2\~000 грн.; 2) ознайомлення з позовною заявою та додатками до неї в приміщенні суду 2\~000 грн.; 3) аналіз наданих документів та визначення правової позиції у справі 4\~000 грн.; 4) підготовка та направлення відзиву 7\~000 грн. Загальна вартість послуг визначена у сумі 15\~000 грн. Як слідує з п.4 акта, оплата послуг здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок адвоката або оплата готівкою, на підтвердження чого за вимогою адвоката надається довідка-рахунок про розмір коштів, сплачених адвокатові. Факт здійснення оплати послуг адвоката підтверджується обсягом наявних доказів. Хоча й платіж було проведено Самсоновою Н.В., яка є матір`ю Шиленко Т.І., ще не заборонено законом, однак як вказував представник, ці умови сторони узгоджували при укладенні договору та оплата здійснювалась саме за рахунок [PERSON] . На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником відповідача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що адвокатом Ніколенком М.Є. в повному обсязі виконаний обсяг робіт, погоджений сторонами. При цьому, виходячи із положень ч.3 ст.141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію їх необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені представником відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. є завищеними. При визначенні розміру правничої допомоги, яка підлягає відшкодуванню, суд також враховує, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 116\~486 грн. 88 коп., тобто у справі незначної складності, типовій, яка розглядалась судом у спрощеному позовному провадженні. Окрім цього, суд зауважує, що правова позиція відповідача була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи, правом на участь в судових засіданнях представник не скористався, будь-яких клопотань чи заяв щодо витребування доказів тощо не подавав, а оцінка наданих ним технічних послуг є завищеною. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачу було надано професійну правничу допомогу, однак заявлені витрати в розмірі 15 000 грн., є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати в розмірі 8\~000 грн.

Outcome: approved