Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у твердій\~грошовій сумі у\~розмірі 14750,0 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітьми\~повноліття,\~а також додаткові витрати на утримання дітей постійно у розмірі 4000,0 гривень, щомісячно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з\~відповідачем перебували\~у зареєстрованому\~шлюбі.\~Рішенням Личаківського\~районного суду\~м.Львова\~від 14.05.2024\~року,\~шлюб між\~сторонами розірвано. У шлюбі у сторін народилися двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач добровільно участі у вихованні дітей не приймає,\~не цікавиться\~про їхній\~фізичний та\~духовний розвиток,\~не піклується\~про їх\~стан здоров`я,\~не допомагає\~із продуктами\~харчування,\~одягом,\~взуттям,\~орендною платою\~та комунальними\~послугами,\~таким чином\~самоусунувся від\~піклування та\~виховання дітей,\~а утримувати\~їх самостійно\~вона змоги\~не має. Дітям\~повинен бути\~забезпечений належний\~рівень життя,\~необхідний для\~їх фізичного,\~розумового,\~духовного,\~морального і\~соціального розвитку\~(відвідування\~гуртків,\~харчування,\~медичне обстеження,\~одяг,\~засоби гігієни\~та інші\~пов`язані із\~цим витрати). Вказує, що на утримання дітей їй потрібно не менше 8000,0 гривень на місяць, які вона витрачає на відвідування гуртків, закладу дошкільної совіти, продукти харчування, особисті засоби гігієни, одяг, взуття, ліки тощо та все необхідне для духовного і фізичного розвитку дітей. Отже, щомісяця необхідні кошти на харчування, лікування, виховання, розвиток дітей, одяг, взуття, засоби гігієни, підгузки та інші предмети для розвитку. Діти потребують щоденної здорової їжі тощо, постійно виникають витрати, пов`язані з їх утриманням і вихованням, на які відповідач взагалі не реагує. Таким чином, враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, працює та отримує стабільний дохід, вважає, що він може сплачувати аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі\~14750,0 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітьми\~повноліття,\~а також додаткові витрати постійно у розмірі 4000,0 гривень, щомісячно. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю. 23 квітня 2025 року відповідачем через повноважного представника подано відзив на позовну заяву. Вимоги позивача вважає безпідставними, оскільки такі не відповідають вимогам законодавства, вказаний розмір аліментів є необґрунтовано завеликим та не відповідає рівню доходу відповідача, оскільки [PERSON] заробітної плати у розмірі 50000,0 гривень на місяць, про яку йдеться у позові не отримує, рухоме чи нерухоме майно у нього відсутнє, а тому, останній не має можливості сплачувати аліменти у такому розмірі. Відомостей, які б спростовували вказані обставини матеріали справи не містять. Відповідач не відмовляється від обов`язку утримувати своїх дітей та вважає, що аліменти у розмірі по 5000,0 гривень на кожну дитину відповідатимуть забезпеченню потреб дітей, а також його матеріальній спроможності. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, відповідач заперечує, з огляду на недоведеність позивачем факту їх понесення (відсутні докази, зокрема, договори, квитанції, акти, накладні, рахунки, тощо) про необхідність відвідування дітей саме приватних гуртків та закладів освіти. На підставі викладеного, просить призначити сплату аліментів на утримання дітей у розмірі по 5000,0 гривень на кожну дитину, щомісячно. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалася, про що остання зазначила у судовому засіданні. Позовна заява поступила до суду 01.04.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.04.2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. В силу вимог Закону та враховуючи характер спірних правовідносин дана справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи,\~про причини\~неявки суд\~не повідомили. Разом з тим, представник відповідача - адвокат Аксьонова С.В. у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи приводити у відсутності сторони відповідача, проти позовних вимог заперечує частково, просить суд позов задовольнити у розмірі запропонованому у відзиві. Враховуючи те, що представник відповідача у відзиві заявила клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача, відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу у відсутності відповідача та його представника, ухваливши рішення. Заслухавши пояснення\~позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2017 року. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.05.2024 року, шлюб між сторонами розірвано. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] ,\~що підтверджується\~копіями свідоцтв\~про народження,\~актові записи\~№ 286\~від 13.11.2018\~року та\~№ 182\~від 15.03.2023\~року відповідно,\~батьком дітей\~у свідоцтвах\~про народження\~зазначений відповідач (а.с.9-10). Діти проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди від 04.06.2024 року та довідкою випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію № 1 від 24.02.2025 року, видану головою правління ОСББ «Фенікс» «С» Сесюк Ю.П.(12-14). Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ГУ ДПС у Львівській області від 21.04.2025 року [PERSON] за звітний 2024 рік доходу не мав (а.с.49-50). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 423632846 від 22.04.2025 року, відсутні відомості про належність [PERSON] об`єктів нерухомого майна (а.с.51). Відомості, які б підтверджували інші джерела доходу відповідача сторонами не подані. Згідно з ч.ч.8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дітей не досягнуто. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений станом на час розгляду справи, матеріальне становище сторін, матеріальне становище дітей від шлюбу, стан здоров`я дітей та платника аліментів, відсутність у платника аліментів на утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, а також інші обставини, які мають істотне значення для справи. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу). Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також, доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд враховує те, що позивач, мати малолітніх дітей, займається їх вихованням та утримує їх. Відповідач, батько дітей, ухиляється від виконання своїх зобов`язань по їх утриманню в достатньому обсязі. Також, суд виходить із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мала тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 січня у розмірі 2563,0\~гривень,\~а дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196,0 гривень. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати своїх малолітніх дітей, його матеріальної спроможності, принципу законності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення частково, виходячи з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При цьому, суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При цьому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 14750,0 гривень на дітей, щомісячно, суду не надано, а відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у твердій\~грошовій сумі у\~розмірі по\~5000,0 гривень на кожну дитину, щомісячно, але не\~менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку, починаючи з дня пред`явлення позову - 01.04.2025 року до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів на утримання дітей забезпечить їм належний фізичний та моральний розвиток та відповідатиме їхнім потребам, при цьому не порушить права відповідача, не буде становити\~для нього\~надмірного тягару та буде співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180\~СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст.185\~СК України\~той з\~батьків,\~з кого\~присуджено стягнення\~аліментів на\~дитину,\~а також\~той з\~батьків,\~до кого\~вимога про\~стягнення аліментів\~не була\~подана,\~зобов`язані брати\~участь у\~додаткових витратах\~на дитину,\~що викликані\~особливими обставинами\~(розвитком\~здібностей дитини,\~її хворобою,\~каліцтвом тощо).\~Розмір участі\~одного з\~батьків у\~додаткових витратах\~на дитину\~в разі\~спору визначається\~за рішенням\~суду,\~з урахуванням\~обставин,\~що мають\~істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей (навчання), страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Слід зазначити, що додаткові витрати не є аліментами на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач заявила вимогу про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дітей у розмірі 4000,0 гривень, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, тобто шляхом постійного фінансування наперед. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Разом з тим, [PERSON] в підтвердження своїх вимог не надала суду доказів понесення додаткових витрат на дітей як у минулому, так і наперед, тобто у майбутньому. Окрім цього, суд зазначає, що продукти харчування,\~одяг,\~взуття,\~засоби гігієни,\~тощо не\~є додатковими\~витратами на\~дітей,\~оскільки не\~викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано доказів понесення додаткових витрат на розвиток здібностей дітей, а саме підтвердження оплати навчання на курсах, гуртках, дошкільних навчальних закладах, які відвідують, відвідували або будуть відвідувати діти, що позбавляє суд можливості їх дослідити та встановити фактичний розмір таких витрат. Водночас, суд критично оцінює довідку № 1/2025 про виховання, навчання та перебування дитини в дошкільному закладі від 31.03.2025 року, видану ФОП [PERSON] , оскільки така, сама по собі, без відповідних договорів з умовами, актів, накладних, квитанцій носить виключно інформаційний, а не доказовий характер. У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, а позов в загальному підлягає задоволенню частково. Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: partial