Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Горщар Б.А., до [PERSON] , про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування поданого позову вказано, що в 2017 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в усній формі укладено договір позики без боргової розписки. Протягом січня-травня 2017 року, згідно вказаного договору, [PERSON] передала, а [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 2550 доларів США та 250 євро. 25.10.2017 відповідач повинен був виконати вказане зобов`язання, однак станом на момент подачі позову до суду відповідач своїх зобов`язань не виконав та борг не повернув. Позивачкою неодноразово вживалися заходи досудового врегулювання спору, зокрема, вона зверталась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. В ході досудового розслідування з пояснень свідка та самого [PERSON] було встановлено, що останній визнає той факт, що він позичав гроші у [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від укладення письмового договору позики шляхом написання боргової розписки власноручно, позивач просить взяти до уваги інші докази, які в розуміння ЦПК України є належними та містять інформацію про предмет доказування, а саме факт передачі грошових коштів позивачем та їх отримання відповідачем. Позивач та її представник вважають, що документом, який свідчить про передавання грошових коштів є письмові пояснення [PERSON] від 11.10.2023, протокол допиту [PERSON] від 09.09.2024, аудіозапис, який підтверджує, що останній брав гроші у позику. За таких обставин позивач [PERSON] та її представник звернулись до суду та просили: стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів за договором позики в розмірі 2550 доларів США та 250 Євро, а також 1211,20 грн. судового збору та 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 15.11.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 17.12.2024. 17.12.2024 та 14.01.2025 підготовче судове засідання у справі було відкладено за клопотанням представника позивача. 05.02.2025 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 28.02.2025. 28.02.2025 розгляд справи було відкладено на 27.03.2025 у зв`язку із неявкою відповідача до суду. 27.03.2025 в судовому засіданні позивачка [PERSON] поданий позов підтримала в повному обсязі. Повідомила, що відповідач [PERSON] з 2016 по 2021 роки винаймав квартиру її батька [PERSON] . Через пів року відповідач попросив у неї кошти в борг на лікування цивільної дружини та оформлення документів для виїзду за кордон, потім на лікування дітей. Вона давала відповідачу кошти різними частинами протягом січня-травня 2017 року: 400, 500, 200, 150 доларів США, , загальна сума становила 2550 доларів США та 250 євро. Вперше відповідач позичив в неї кошти у сумі 400 доларів США 25.01.2017, які зобов`язувався повернути через шість місяців. Надалі [PERSON] позичав в неї гроші 13.02.2017, які також повинен був повернути через шість місяців. Востаннє [PERSON] передала йому кошти 25.05.2017, після цього відповідач повідомив, що поверне їй всю суму боргу в жовтні 2017 року, оскільки він їде за кордон на роботу. Жодної розписки про отримання коштів в позику відповідач не написав. Два або три разі при передачі коштів [PERSON] в квартирі знаходився син [PERSON] . З 2017 по 2022 роки відповідач чотири рази виїжджав за кордон, по приїзду купував речі для себе, змінив 3 автомобілі, однак їй кошти не повернув. Періодично вони з батьком проводили з відповідачем бесіди стосовно повернення коштів, відповідач в свою чергу зобов`язувався повернути борг, однак станом на день розгляду справи кошти не віддав. На даний час її телефони у відповідача заблоковані, тому вона не може з ним зв`язатися. Тому, просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача, адвокат Горщар Б.А., поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Зазначив, що позивачка [PERSON] передала в борг [PERSON] кошти в сумі 2550 доларів США та 250 євро, однак боргові розписки, листи, тощо відсутні, оскільки відповідач відмовлявся писати будь-які розписки про отримання коштів від [PERSON] . В подальшому [PERSON] як заявник звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом шахрайства. В ході досудового розслідування було допитано її батька [PERSON] та самого [PERSON] як свідків. Їхніми письмовим поясненнями підтверджується факт передачі коштів від [PERSON] [PERSON] . Сам [PERSON] в своїх письмових поясненнях визнав, що отримав кошти від [PERSON] в сумі 2550 доларів США та 250 євро. Представник позивача вважає, що навіть за відсутності письмової розписки, факт передачі коштів [PERSON] підтверджено іншими доказами, які ними долучено до справи. Окрім того, в судовому засіданні 27.03.2025 у якості свідка був допитаний [PERSON] . Свідок повідомив, що [PERSON] з 2016 року винаймав у нього квартиру. Кошти за квартиру він періодично не сплачував вчасно, а в подальшому позичив в його доньки гроші на лікування дітей, які обіцяв повернути, коли приїде із-за кордону або влаштується на роботу. Про факти передачі коштів [PERSON] частинами йому відомо зі слів доньки, однак свідком цього він не був. Загальна сума йому відома 2550 доларів США та 250 євро, розмір частин, якими [PERSON] передавала [PERSON] кошти, йому не відомі. Боргових розписок [PERSON] не писав. В подальшому розгляд справи було відкладено за клопотанням представника позивача. 29.04.2025 позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, до суду не з`явився та про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подавав, у зв`язку із чим протокольною ухвалою суду від 29.04.2025 було постановлено проводити заочний розгляд даної справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 30.08.2023 [PERSON] звернулась до Шепетівської окружної прокуратури із заявою про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України, в якій [PERSON] просила притягнути до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України [PERSON] , [INFO] , проживаючого в с. Марачівка Шепетівського району Хмельницької області, який шляхом обману заволодів її коштами в розмірі 105 000 гривень. Зі змісту заяви слідує, що [PERSON] кілька разів звертався до неї і просив позичити гроші на лікування дружини та доньки, обіцяючи повернути їх через кілька місяців. В обумовлений термін [PERSON] гроші не повернув. Як виявилось, в нього немає ні дружини, ні доньки (а.с. 9). В ході розгляду заяви [PERSON] працівниками ВП № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області було допитано батька [PERSON] [PERSON] . Так, з письмових пояснень останнього слідує, що від своєї доньки йому стало відомо, про той факт, що протягом січня-травня 2017 року [PERSON] позичав у його доньки [PERSON] грошові кошти, а саме: 400, 500, 200, 150 доларів США. Загальна сума становить 2550 доларів США та 250 євро. (а.с. 11-12). З письмових пояснень [PERSON] від 11.10.2023 слідує, що останній отримав у [PERSON] грошові кошти, які зобов`язувався повернути, однак протягом 2017-2023 років не мав такої можливості через фінансові та сімейні обставини. Зазначив, що позичені кошти поверне по мірі можливості (а.с. 15-16, 17). Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, аналіз змісту норми ст. 638 ЦК України, дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Частиною другою ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст. 1050 ЦК України, у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та у разі якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У постановах від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 Верховний Суд зазначив, що у разі якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Як встановлено судом, позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду письмовий договір позики чи боргову розписку позичальника [PERSON] . При цьому зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що договір був ніби то укладений між позивачем та відповідачем в усній формі, а єдиними доказами його укладення сторона позивача наводить пояснення батька позивачки [PERSON] , відібрані працівником поліції письмові пояснення [PERSON] ( а.с.15,16) та скрін-шоти листування позивача та відповідача із мобільного додатку ( а.с.49-57), в яких ведеться листування про борги за комунальні послуги та інше. Жодного повідомлення про отримання [PERSON] у [PERSON] грошових коштів в сумі 2550 доларів США та 250 євро та неповернення отриманих коштів судом не досліджено. Отже, передача коштів позивачкою [PERSON] в заявлені дні та вказаних позивачем сумах не підтверджена будь-якими доказами. Свідку [PERSON] про зазначені події відомо виключно зі слів дочки. Таким чином, судом встановлено, що позивачем всупереч вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України не доведено факт укладення між нею та відповідачем договору позики на суму 2550 доларів США та 250 євро, для якого законом визначено обов`язкову письмову форму, а також факт передання та отримання позичальником в борг зазначених грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підставі яких суд може встановити коли, в якій кількості та на яких умовах позивачем були передані в борг зазначені грошові кошти, з`ясувати термін виконання даного зобов`язання, а також пересвідчитись у тому, що дані кошти дійсно були передані та отримані позичальником, а боргове зобов`язання, у разі його наявності, залишилось невиконаним боржником на момент подачі позову до суду. При цьому суд звертає у вагу на те, що зважаючи на вказану позивачем суму боргу, яка більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, факт укладення договору позики у даному випадку не може доводитись показаннями свідків. Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог стороною позивача до суду не надано та вході судового розгляду даної справи не встановлено. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed