Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

30.10.2024 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнання спадкоємця відсутнім, а також визнання права власності на спадщину за законом в повному обсязі до відповідачів [PERSON] , приватного нотаріусу Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовського Сергія Іванович, третя особа Верхівцевська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області. Короткий зміст позовних вимог. Згідно з поданої позовної заяви позивач просить: - скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесену 12.09.2023 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовським С.І. ; - визнати спадкоємця [PERSON] відсутнім на момент прийняття спадщини та таким, що не прийняв її; - визнати за позивачем право на успадкування за законом повного масиву спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на таке: [INFO] помер його брат [PERSON] . Після смерті брата залишилось спадкове майно, що складається з частки квартири в [ADDRESS] та земельної ділянки (пай) розташованої на території Криничанського району, Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222085000:12:002:0005. [INFO] померла його мати [PERSON] , що фактично вступила у спадкові права після свого сина [PERSON] , але фізично не встигла подати відповідну заяву. Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з частки квартири в [ADDRESS] та земельної ділянки (пай) розташованої на території Криничанського району, Дніпропетровської області, кадастровий номер 1222085000:12:002:0007. Після смерті його рідних мами та брата, ним 18 лютого 2022 року подана заява про прийняття спадщини за законом, а також заява на видачу свідоцтва про право на спадщину в повному обсязі за законом, як єдиному спадкоємцю. 12 вересня 2023 року відповідач приватний нотаріус Тітовський С. І. склав постанову, про відмову у вчиненні нотаріальних дій, так як на спадкове майно претендують інші спадкоємці, а саме є ще один рідний брат [PERSON] , 1988 року народження, який на момент смерті рідних був зареєстрований зі спадкодавцями за однією адресою. Однак, ні до дня реєстрації проживання ні після, він ніколи з матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] спільно не проживав. З дня закінчення загальноосвітньої школи він виїхав у місто Дніпро Дніпропетровської області де постійно працював та проживав винаймаючи житло. Після початку бойових дій на Донбасі, брат восени 2014 року виїхав з України до Республіки Франція де проживає і понині. Його відносини з братом фактично не підтримуються. Статус його, як громадянина Республіки Франції йому достовірно невідомий, але в розмові [PERSON] повідомляв, що повертатись до України взагалі наміру не має. Можливості офіційного надання братом відмови від батьківської спадщини немає, так як з`ясування французькою владою наявності нерухомості в Україні унеможливить отримання братом соціальних виплат, компенсацій, субсидій та інших преференцій по проживанню. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити. Позиції сторін та процесуальні дії у справі. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, у зв`язку тим, що позивачем в якості відповідача не залучено [PERSON] , враховуючи, що позовні вимоги передбачають фактичне позбавлення останнього права власності на спадкове майно. Крім того, в позовній заяві об`єднано дві самостійні вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим, позивач має сплатити судовий збір за кожну з них. 12 листопада 2024 року позивачем подано до суду доповнену позовну заяву, в якій залучено в якості відповідача [PERSON] та додано квитанцію про доплату судового збору . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом учасників розгляду справи. Ухвалою суду від 09.01.2025 року за клопотанням позивача витребувано докази з Державної прикордонної служби. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року постановлено провести заочний розгляд справи. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, пояснив, що його брат [PERSON] з ними не проживав та Верхівцевська міська рада не може дати довідку, що брат не проживає, оскільки відомостями про фактичне місце проживання зареєстрованих осіб не володіє. Даними щодо статусу та реєстрації брата у Франції він не володіє. Брат не прийняв спадщину та не відмовився від неї. Щодо прийняття заочного рішення у справі не заперечував. В судові засідання відповідач [PERSON] не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на сайті Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, за зареєстрованою адресою проживання, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Відповідач приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Тітовський С.І. в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Представник третьої особи Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає з позивачем по сусідству. [PERSON] проживав з матір`ю. Брат позивача [PERSON] проживав з бабусею від народження. Коли бабуся померла його забрала до себе сестра його матері [PERSON] . [PERSON] до школи ходив в м. Дніпро, там же закінчив інститут. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] знаходиться у Франції. На час смерті [PERSON] з нею [PERSON] не проживав, а проживав лише [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її цивільним чоловіком. Після смерті брата та матері [PERSON] подав заяву на прийняття спадщини. Брат її чоловіка [PERSON] мешкає у Франції, після 2014 року вона його не бачила. Раніше він навчався та працював у м. Дніпро. Спілкується її чоловік з братом рідко, [PERSON] сказав, що не зможе написати заяву, оскільки перебуває під захистом держави Франція та ніяких справ з Україною мати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає з позивачем по сусідству. [PERSON] проживав з бабусею за адресою [ADDRESS] до 1991 року. Так як він пішов до армії, то коли повернувся в 1993 році, [PERSON] він більше там не бачив. Казали сусіди, що його забрала тітка у м. Дніпро. За приписами ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Згідно з копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] з 13.03.1983 року по день своєї смерті [INFO] , зазначене підтверджується копією довідки Верхівцевської міської ради від 18.02.2022 року № 329 та свідчить про те, що вона фактично вступила у спадкові права після свого сина [PERSON] . Крім цього, у довідці зазначено, що на момент своєї смерті [PERSON] мешкала разом із сином [PERSON] 1988 р.н. та сином [PERSON] 1965 р.н. Факт проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою на момент смерті [PERSON] заперечується позивачем. Як вбачається з відповіді Верхівцевської міської ради № 1064 від 29.07.2023 та доданої до неї копії адресної картки на момент смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , помер [INFO] ; [PERSON] , з 26.12.2005 року і дотепер; [PERSON] , з 16.11.2007 року і дотепер. 18.02.2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовського С.І. з заявою про прийняття спадщини та відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі нотаріусом заведено спадкову справу № 18/2022. Відповідно до копії довідки виданої приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області позивачу підтверджується, що 18.02.2022 року позивач вступив у спадщину на майно [PERSON] , що померла [INFO] , яка вступила у спадкові права після [PERSON] . Інших спадкоємців на майно [PERSON] не зареєстровано. 12.09.2023 року постановою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовського С.І. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в повному обсязі як єдиному спадкоємцю, так як на спадкове майно претендують інші спадкоємці. В постанові нотаріус зазначає, що спільно з [PERSON] та [PERSON] зареєстрований [PERSON] , що прийняв спадщину за фактом спільного проживання з померлими, від отримання свідоцтва про право на спадщину не відмовився та має право на частку спадкового майна. 11.12.2024 року до суду надійшла копія спадкової справи № 18/2022, яка заведена після смерті [PERSON] та містить наступні документи: копію заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 18.02.2022 року; копії довідок Верхівцевської міської ради; копії інформаційних довідок зі Спадкового реєстру; копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі; копію заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом; копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. На виконання ухвали суду від 09.01.2025 року про витребування доказів до суду 29.01.2025 року надійшов лист від ДПС України зі змісту якого вбачається, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією [PERSON] , [INFO] в період з 08.11.2017 року по теперішній час (станом на 14:34 21.01.2025) в Базі даних не виявлено. Інформація про осіб, які перетнули кордон до 08.11.2017 року в Базі даних зберігалася протягом 5 років, тому такі дані відсутні. Щодо позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] відсутнім на момент прийняття спадщини. Згідно з частиною першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частинах першій та другій статті 1223\~ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261\~ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221\~ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до пленуму Верховного Суду України в п. З, 23\~Постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.\~29, ч. 2 ст. 1221 ЦК. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268\~ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених судом доказів встановлено, що на день смерті спадкодавця [PERSON] , за місцем її реєстрації та проживання за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані також її сини [PERSON] та [PERSON] . Водночас фактичне місце проживання [PERSON] , не співпадає з зареєстрованим. Відповідач [PERSON] , як встановлено в судовому засіданні з показань свідків, починаючи з дитинства та на момент смерті матері не проживав з останньою, більш того, на даний час перебуває за кордоном. На виконання ухвали суду про витребовування доказів, від ДПС України надійшла відповідь, відповідно до якої встановити, чи перетинав державний кордон або лінії розмежування з тимчасово окупованою територією відповідач [PERSON] у зазначений позивачем період не надається можливим, так як на той період такі дані зберігалися в Базі даних лише протягом 5 року та були знищені. Згідно із частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Визначення правового статусу свідка, порядок його виклику та допиту чітко регламентовані нормами ЦПК України. Аналіз правових норм дозволяє зробити наступні висновки щодо правового становища свідка та порядку його участі у процесі. Так, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи (ч. 1 ст. 69 ЦПК України). Свідок зобов`язаний заявитися до суду у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини (ч. 2\~ст. 69 ЦПК України). Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки із сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань (ч. 3\~ст. 230 ЦПК України). Головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги (ч. 5 ст. 230 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦПК України\~суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Аналізуючи вищевикладені положення ЦПК України, суд дійшов висновку, що показання свідків у цій справі мають доказове значення, крім того наведені обставини матеріалами справи не спростовано. Таким чином, на підставі досліджених судом належних та допустимих доказів, вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно не проживав фактично разом з його матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини та протягом достатньо тривалого часу до цього, хоча і був зареєстрований з нею, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позовних вимог в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні\~вимоги про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд дійшов висновку про таке. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено\~Законом України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 1\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно зі ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов`язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов`язково обґрунтовуватися причини такої відмови. Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до положень\~ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому рядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних і повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі; в інших випадках, передбачених\~Законом України «Про нотаріат». Згідно зі ст. 50\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до п. 4.16. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012\~ № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, долученої до матеріалів спадкової справи встановлено, що позивач звернувся до відповідача приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовського С.І. з вимогою про видачу свідоцтва про права на спадщину в повному обсязі за законом як єдиному спадкоємцю. З долученої до спадкової справи довідки Верхівцевської міської ради № 329 від 18.02.2022 року вбачається, що на момент своєї смерті [PERSON] мешкала разом із сином [PERSON] 1988 р.н. та сином [PERSON] 1965 р.н. Згідно з частиною третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, відповідач діючи відповідно до норм Закону України\~«Про нотаріат»\~та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, розглянув заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину в повному обсязі за законом та правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі даного свідоцтва, оскільки з наявних документів, що містилися в спадковій справі на момент звернення позивача з заявою вбачається, що спільно з [PERSON] на час її смерті проживав також [PERSON] . Позивач не надав нотаріусу докази на спростовання спільного проживання [PERSON] з [PERSON] на час її смерті. Отже, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки нотаріус діяв відповідно до вимог діючого законодавства та правомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії яку просив здійснити позивач. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину та визнання за позивачем права на успадкування за законом повного масиву спадщини. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Позивач заявляє позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину та визнання за позивачем права на успадкування за законом повного масиву спадщини, разом з цим не зазначає на яке саме майно позивач просить визнати право власності в порядку спадкування яке єдиний спадкоємець. Суд вважає, що за наявності у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та таким чином реалізацію своїх прав як спадкоємця, дані позовні вимоги в судовому розгляду не підлягають та такий спосіб захисту прав спадкоємця може застосовуватися лише у випадку об`єктивної відсутності умов для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальному порядку. Сама лише відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за попередніх умов не створює підстав для визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину та визнання за позивачем права на успадкування за законом спадщини в повному обсязі в судовому порядку, адже після ухвалення судового рішення позивач може звернутися до нотаріуса для повторного розгляду питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину з урахуванням висновків, які наведені у цьому рішенні суду. Застосування іншого підходу призведе до того, що суд фактично перебере на себе функції нотаріуса у спадковій справі, де нотаріус відмовився видавати свідоцтво про право на спадщину незалежно від причин такої відмови. Здійснення таких функцій не входить до завдань та повноважень суду. Таким чином, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права на успадкування за законом повного масиву спадщини, оскільки такий спосіб захисту є неналежним. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом позовні вимоги задоволені частково, а саме лише в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено. Враховуючи, що в частині позовних вимог, що підлягає задоволенню, суд не вбачає вини відповідачів в порушенні прав позивача, а в задоволенні решти позовних вимог судом відмовлено, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 2422,40 грн., суд вважає необхідним покласти на позивача.

Outcome: partial