Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Позивач, через представника адвоката Коца О.М., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 19 вересня 2008 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося, з вересня 2024 року вони разом не проживають, не підтримують сімейних відносин і не ведуть спільного господарства. За домовленістю між ними їхній син залишився проживати разом із ним (позивачем). Оскільки примирення між ними не можливе, просив шлюб із [PERSON] розірвати. Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти в розмірі 387\~000 грн було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Оскільки домовленості між ними щодо поділу майна в позасудовому порядку не досягнуто, просив визнати за ним ( [PERSON] ) та [PERSON] право власності на частину вказаної квартири за кожним. За ухвалою суду від 15 листопада 2024 року було відкрито провадження у справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 20 січня 2025 року до суду від представника відповідача адвоката Акопової Т.Ю. надійшов відзив на позов, згідно з яким [PERSON] заперечує позовні вимоги в частині поділу спільного майна, оскільки подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі було набуто й інше майно, яке також підлягає поділу, про що вона (відповідач) має намір подати зустрічний позов. Зустрічний позов до Бородянського районного суду Київської області відповідачем подано не було. За ухвалою суду від 03 березня 2025 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Коц О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник [PERSON] адвокат Акопова Т.Ю. у судовому засіданні позов визнала частково. Щодо позовних вимог в частині розірвання шлюбу не заперечує, проте заперечує проти обставин вказаних у позові щодо утримання дитини лише позивачем, оскільки відповідач також добровільно утримує сина, надсилаючи йому грошові перекази в достатньому розмірі, просила змінити прізвище відповідача на дошлюбне. Щодо вимоги про поділ майна подружжя вказала, що не заперечує щодо того, що вказане у позові майно придбавалося подружжям за спільні кошти, проте вважає, що оскільки у позові не ставиться вимога про визнання цього майна спільним майном подружжя, то у задоволенні позову необхідно відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 19 вересня 2008 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 8). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого відповідачем здійснювалися перекази грошових коштів у період з 25 вересня 2024 року по 19 січня 2025 року (а.с. 9, 85-93). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 листопада 2019 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А. та зареєстрованого за № 4939, набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 11, 12-14). Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання. Як зазначено у статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього кодексу. Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом у ході розгляду даної справи сімейне життя у сторін не склалося, вони проживають окремо один від одного, не підтримують сімейно-шлюбних відносин і не ведуть спільного господарства, бажання на примирення відсутнє. За таких обставин, а також\~у зв`язку\~з визнанням\~відповідачем позовних\~вимог, суд вважає, що сім`я сторін фактично розпалась і шлюб між ними існує лише формально, подальше спільне проживання і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Щодо вимог про поділ спільного майна подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,\~може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі\~№ 372/504/17. Судом встановлено, що [PERSON] за час перебування з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30 вересня 2019 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А. та зареєстрованого за № 4939, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказані обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. З огляду на зазначене, суд вважає, що вказане майно, набуте сторонами за час їх шлюбу та належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 61 СК України об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя\~може бути\~будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права\~спільної сумісної\~власності є\~заробітна плата,\~пенсія,\~стипендія,\~інші доходи,\~одержані одним\~із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.\~При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними. При цьому, суд не може взяти до уваги, як підставу для відмови у позові, доводи представника відповідача щодо відсутності у позові вимоги про визнання майна спільним майном подружжя, оскільки встановлення спільно нажитого майна є передусім питанням доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, де вказала, що ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині за кожним на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 7\~583 гривні 51 копійка, виходячи з наступного розрахунку: 1\~274\~463,83 грн : 2 х 1% = 6\~372,31 грн (поділ майна) + 1\~211,20 грн (розірвання шлюбу).

Outcome: approved