Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Безсмертний С.М. звернувся до суду в інтересах позивача з вказаним позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 183062 від 16 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019022788 від 05.02.2019 року укладеного між «ФК» ФОРЗА» та [PERSON] у сумі 5724,40 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн., судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн. та заяви про забезпечення позову у сумі 605,60 грн. Позов мотивований тим, що 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено оспорюваний виконавчий напис про стягнення з [PERSON] , яка після реєстрації 03.07.2019 року шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , на користь ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019022788 від 05.02.2019 року укладеного між «ФК» ФОРЗА», правонаступником якого є відповідач та [PERSON] у сумі 5724,40 грн. Позивач не визнає майнові вимоги ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», оскільки про передачу боргу її письмово не було повідомлено. Розмір заборгованості не підтверджений належним чином бухгалтерськими документами. Крім того, договір №00019022788 від 05.02.2019 року нотаріально не засвідчувався. Представник позивача, посилається на те, що спірний виконавчий напис вчинено з порушенням норм статей 87-89 Закону України «Про нотаріат», пунктів 1-4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Отже позивач вважає, що виконавчий напис вчинено із грубим порушенням, як вищенаведених норм законодавства, так і підзаконних актів. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.08.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом ) сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався. В судове засідання сторони не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача при поданні позову просив розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги просив задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку представник позивача не заперечував, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи та наявні докази, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 лютого 2019 року між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія» ФОРЗА» був укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №00019022788, який нотаріально не засвідчувався. Згідно оспорюваного виконавчого напису, ТОВ «ФК «ФОРЗА» на підставі договору факторингу № 20200821-К від 21 серпня 2020 року передало право вимоги за вказаним договором позики ТОВ «СІРОКО ФІНАНС». Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ніколаєнко І.Р. від 14.12.2021 року відкрито виконавче провадження № 67880915 щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення з позивача на користь ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» заборгованості у розмірі 5724,40 грн. Стаття 50\~Закону «Про\~нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України\~від 2\~вересня 1993\~року №\~3425-XII\~«Про нотаріат» нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14\~Закону «Про\~нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ вищевказаного Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно п. 1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, якою керувався нотаріус. Відповідно до пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що напис вчинено відповідно до пункту 2 Переліку документів, що є порушенням, так як постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14, вказаний пункт визнано незаконним та нечинним. Ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі № К/800/6492/17 від 01.11.2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14 залишено без змін. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України\~«Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Так,\~належними доказами,\~які підтверджують\~наявність чи\~відсутність заборгованості,\~а також\~встановлюють розмір\~заборгованості,\~можуть бути\~виключно первинні\~документи,\~оформлені у\~відповідності до\~вимог статті\~9\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність».\~Такими доказами\~можуть бути,\~зокрема,\~платіжні доручення,\~меморіальні ордери,\~розписки,\~чеки тощо. Натомість, розрахунок заборгованості зроблений банком, з урахуванням положень Переліку документів, не може вважатись доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15, постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 750/1627/18, провадження № 61-43895св18. З оспорюваного виконавчого напису та матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку та від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у написі, є безспірними. Крім цього, відповідно до п. 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4 глави 16 розділу II Порядку). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що під час вчинення спірного виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 183062 від 16.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. щодо стягнення з позивача на користь ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» заборгованості у розмірі 5724,40 грн., нотаріус не дотримався вищезазначених положень Закону. Розподіл судових витрат, суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За\~ст.137 ЦПК України\~\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу адвоката. В позовній заяві міститься вимога про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн. Згідно п. 8 ч. 2 ст.141\~ЦПК України\~\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд дослідивши\~позовну заяву\~з доданими\~до неї\~матеріалами,\~докази надані\~на підтвердження\~понесених позивачем\~судових витрат\~на правничу\~допомогу,\~вважає,\~що \~судові витрати\~в частині\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано\~статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у\~рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009\~зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно положень\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Виходячи з\~положень статей\~137,\~141ЦПК України, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved