Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з даним позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення коштів. Відповідно до позовних вимог позивач просила суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 455 500, 00 грн., що еквівалентно на день подання даної позовної заяви до суду 10 000, 00 євро. Одночасно із зверненням з позовною заявою позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову. Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. У лютому 2023 року через мережу інтернет позивач знайшла рекламу відповідача, який рекламував надання юридичних послуг, в тому числі і послугу по усиновленню дітей в Україні. Позивач зацікавилась, бо проживає на території Республіки Німеччини разом з чоловіком, дітей не мають, бажають всиновити дитину - от і вирішили це зробити за допомогою послуги [PERSON] . 18.02.2023 року був підписаний між [PERSON] та [PERSON] договір та проведена оплата в розмірі 10 000, 00 євро, згідно чого [PERSON] надав [PERSON] розписку про отримання суми коштів за процес усиновлення. Проте, після передачі коштів жодних дій для процесу усиновлення відповідачем не було зроблено. Пізніше позивач дізналася, що під час війни усиновлення іноземцями дітей - громадян України заборонено, що призводить до думки, що останній свідомо нажився на позивачці. Позивач звернулася до відповідача з проханням пояснити, що відбулося та з вимогою повернути кошти, на що останній спочатку категорично відмовився повертати позивачу кошти, а потім взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. На даний час умови договору не виконані, сума боргу не повернута. Позивач зверталася до Голосіївського УП Національної поліції України у місті Києві з заявою про вчинення злочину. Листом від 05.09.2024 року була надано відповідь про те, що відсутні достатні дані, які вказують на наявність кримінального правопорушення. Також, перевіркою встановлено, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, вирішення яких не є компетенцією поліції, а вирішуються в суді в порядку приватного звинувачення. Зазначені факти змусили позивача звернутися в суд з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів, а саме судовим шляхом повернути свої втрачені кошти. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2024р. матеріали позову передані на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 21.11.2024р. у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.12.2024р. відкрито загальне позовне провадження по справі з призначенням підготовчого судового засідання. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами відповідачу направлено рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих код 061021747382), проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою суду від 05.03.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якого остання позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, з приводу ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Представником позивача було подано клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Судові повістки, що направлялись судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача, не отримані відповідачем та повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а тому судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (пункт 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, постанови ВС від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. 18.02.2023 року між Аренс+Шварц в особі керуючого директора Петера Аренса з одного боку та Томасом і [PERSON] з іншого боку укладено договір на обслуговування. Згідно п. 1.1 вказаного договору, за дорученням клієнтів підрядник надає клієнту послуги в повному обсязі та на умовах, викладених у цьому договорі. Пунктом 1.2. передбачено, що відповідно до цього договору підрядник пропонує клієнту наступні послуги: 1.2.1. Консультування та супровід процесу усиновлення в Україні та згідно з українським законодавством, включаючи, але не виключно: -??підготовка та подання заявки на свідоцтво про усиновлення (медичні огляди, візити до служби у справах молоді, організація відповідних звітів, контакт з владою); -??підтримка в організації участі у семінарі прийомних батьків; -??при включенні в прийнятну базу даних; -??при встановленні контакту з дітьми, які підлягають усиновленню; -??подання до суду заяви про усиновлення з необхідними заявами та документами; -??після отримання рішення про усиновлення; -??організація свідоцтва про народження із записом клієнтів ( [PERSON] та [PERSON] ) як батьків, у тому числі зміна імені дитини на прізвище та по батькові від усиновлювачів; -??підготовка всіх документів для визнання та виїзду (включаючи український паспорт для виїзду за кордон). 1.2.2 переклади; 1.2.3 отримання та подача документів до відповідних органів; 1.2.4 юридичний супровід з питань, що виникають під час виконання договору. Також, розділом 2 договору передбачені зобов`язання підрядника, а саме: 2.1. Якісно та своєчасно надавати клієнту послуги, передбачені п. 1.2 договору. 2.2. У разі виникнення обставин, що перешкоджають належному виконанню зобов?язань за цим договором, клієнт повинен бути негайно проінформований. Згідно п. 5.1. Договору клієнт здійснює сплату згідно з цим договором за домовленістю сторін. Ціна договору визначається як фіксована ціна у розмірі 20 000 євро і застосовується до ві послуг, перелічених у розділі 1.2 Сплата договірної ціни здійснюється 3-ма частинами: 1й внесок 10 000 євро: після укладення договору ??2й внесок 7500 євро: коли заява про усиновлення подається до відповідного суду ??3й внесок 2500 євро: після отримання рішення про усиновлення Судом встановлено, що 18.02.2023р. [PERSON] підписав розписку наступного змісту: «Я, Петер Аренс, цим підтверджую, що 18.02.2023р. отримав 10 000 євро готівкою від [PERSON] за процес усиновлення». Як підставу для звернення до суду з даним позовом позивач вказувала, що після отримання коштів відповідач не вчинив жодних дій щодо процесу усиновлення, перестав відповідати на телефонні дзвінки, у зв`язку з чим, позивач була вимушена звернутись до Голосіївського УПГУНП в м. Києві з відповідною заявою щодо шахрайських дій з боку відповідача, що підтверджується відповіддю Голосіївського УПГУНП в м. Києві. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Верховний Суд, під час касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). Відповідно дост.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Нормою статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст. 626 ЦК України). За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Так, боргова розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання за договором позики. В ній повинні міститися умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Суди при прийнятті рішень зобов`язані виявляти справжню правову природу правовідносин між сторонами, незважаючи на найменування документа та приймати обґрунтовані рішення. Розкриття справжньої правової природи може відбуватися за різними аспектами того чи іншого явища. У справах щодо боргової розписки це стосується, насамперед виявлення суті відносин між сторонами, який насправді договір був укладений, з приводу чого і була видана спірна розписка. Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника на який спрямована узгоджена воля сторін. Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. Частинами 2-4статті 849 цього ж кодексу передбачено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач мав надати послуги супроводу процесу усиновлення дитини сім`єю позивача. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідне положення містяться у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Положеннями частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що взяте відповідачем зобов`язання випливає із договору підряду від 18.02.2023р. Звернення ж позивача до суду з вказаним позовом фактично свідчить про відмову від договору підряду. Докази надання послуг відповідачем позивачу у процесі усиновлення в матеріалах справи відсутні, як і докази повернення відповідачем отриманих від позивача грошових коштів. Отже, у позивача відповідно до ст. 849 ЦПК України виникло право відмовитися від договору підряду та вимагати від відповідача повернення грошових коштів зокрема, у порядку, передбаченому ст. 1212 Цивільного кодексу України. Таким чином, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача внаслідок невиконання обов`язку за договором підряду, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд зауважує, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. На це вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16. ВП ВС відступила від висновків, викладених у постановах: КГС ВС від 7 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17; ВСУ від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16. Зокрема, ВП ВС відступила від висновку, що стягненню підлягає грошова сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 10 000 євро. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved