Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

У грудні 2024 року до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю з Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 11.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк Україна» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL 708/023/2008 за умовами якого відповідачеві було надано кредит у розмірі 85000,00 доларів США строком до 11.02.2033 року. Відповідач належним чином умови вказаного кредитного договору не виконувала. 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого до ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором № МL708/023/2008. 30.07. 2014 року Апеляційним судом Харківської області, було ухвалено рішення у справі № 639/10347/13-ц, яким стягнуто солідарно з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» суму заборгованості за кредитним договором МL-708/023/2008 від 11.02.2008 року у розмірі 85545,73 доларів США, що за курсом НБУ складає -683767,02 грн., судового збору, сплачену позивачем при зверненні до суду у розмірі 843,00 гривень, а всього стягнуто 684610.02 грн. 21.06.2024 р. між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИФІНАНС» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір відступлення прав вимоги № 06/2024/2- ДФ, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № МL708/023/2008від 11.02.2008 року. 17.10.2024 року Жовтневим районним судом м. Харкова винесено ухвалу, якою задоволено заяву представника Товариства з обмеженою вiдповiдальнiстю «Діджи Фінанс» про замiну сторони у виконавчому провадженні. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, і таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2019 до 20.01.2021 нараховано відповідачу 3% річних у загальному розмірі 4900 доларів США. З метою захисту майнових прав ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з цим позовом, в якому просило суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» кошти нараховані на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 4900,72 доларів США - 3 % річних; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Судом на адресу місця проживання відповідача направлялась копія ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2024 року. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Позивач у позовній заяві просив справу розглядати без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, тому суд, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 18 квітня 2025 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-708/023/2008, відповідно до умов якого, банк надав відповідачці кредит у сумі 85000 доларів США із датою остаточного повернення кредиту 11.02.2033 року. 10.12.2010 року між ПАТ ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого,) ТОВ ОТП Факторинг Україна отримав право на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори. Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2014 року у справі № 639/10347/13-ц та не підлягають доказуванню у цій справі згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2014 року у справі № 639/10347/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML 708/023/2008 від 11.02.2008 року в сумі 85545,73 доларів США, що за курсом НБУ складає 683767,02 грн. та судові витрати в сумі 843 грн. Відповідно до договору факторингу № 05/2024/1-ДФ від 14.05.2024 року укладено між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір відступлення прав вимоги № 05/2024/1-ДФ. Згідно даного договору 14.05.2024р. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і до [PERSON] за кредитним договором № МL708/023/2008 від 11.02.2008 року. Зазначені обставини встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року у справі № 639/10347/13-ц, яка набрала законної сили 17 жовтня 2024 року, а тому не підлягають доказуванню у цій справі згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Цією ж ухвалою замінено стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Банк» у виконавчому листі по справі № 639/10347/13-ц щодо стягнення заборгованість за кредитним договором № МL708/023/2008 від 11.02.2008 року в сумі 85 545, 73 доларів США, що за курсом НБУ складає - 683 767, 02 грн. та судові витрати в сумі 843 грн з [PERSON] , правонаступником, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (код за ЄДРПОУ 42649746). Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та підтверджена актуальною судовому практикою, зокрема постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі 757/3572/17-ц. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що відповідачами, порушено грошове зобов`язання, у зв`язку з чим з відповідачів в користь позивача підлягає сума трьох процентів річних за весь час прострочення. Суд зазначає, що у даному випадку стягнення трьох процентів річних є не подвійною мірою відповідальності відповідача, а особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, оскільки наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора у даному правовідношенні права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Позивачем правомірно розраховано розмір 3% річних за період з 23.02.2019 до 20.01.2021 року, тобто за період, який не перевищує трьох років. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими є докази, одержані з дотриманням порядку, встановленого законом, достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, судом враховано, що відповідачкою не спростовано розмір заборгованості за кредитним договором, не надано доказів повного або часткового виконання судового рішення, не спростовано розмір заборгованості за ст. 625 ЦК України, не надано свого контррозрахунку заборгованості зі сплати 3% річних, підтвердженого відповідними доказами. Таким чином, за період з 23.02.2019 до 20.01.2021 з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» в порядку ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, покладеного на відповідача судовим рішення від 30.07.2014 у справі № 639/10347/13-ц, яке набрало законної сили в день його ухвалення, підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 4900,72 доларів США, яка визначається за формулою С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення; та розрахована наступним чином: з 23.02.2019 до 31.12.2019 (312 днів) - 85545,73 x 3 % x 312 : 365 : 100 = 2193,72 дол. США; з 01.01.2020 до 31.12.2020 (366 днів) - 85545,73 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 2566,37 дол. США; з 01.01.2021 до 20.01.2021 (20 днів) - 85545,73 x 3 % x 20 : 365 : 100 = 140,62 дол. США. У зв`язку з викладеним, суд задовольняє позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у повному обсязі та стягує з [PERSON] на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних за прострочення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, у справі № 639/10347/13-ц у розмірі 4900,72 доларів США за період з 23.02.2019 до 20.01.2021. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача у розмірі 2422,40 грн. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З поданих позивачем разом з позовною заявою доказів вбачається, що під час розгляду цієї справи ТОВ «Діджи Фінанс» надавалася правнича допомога Адвокатським бюро «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ», що підтверджується такими доказами: Договором про надання правничої допомоги № 11 від 12.02.2024, Додатковою угодою № 23 від 18 листопада 2024 року до Договору про надання правничої допомоги № 11 від 12.02.2024, Актом про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 20.11.2024. Згідно Актом від 20.11.2024, адвокатом надано клієнту наступні послуги професійної правничої допомоги: ознайомлення з наданими клієнтом документами, матеріалами судових справ, правовий аналіз обставин спірних правовідносин тривалістю 1 год., вартістю 2000 грн; складання та направлення позовної заяви про стягнення заборгованості згідно зі ст. 625 ЦК України тривалістю 4 год., вартістю 8000 грн. Крім того,\~умовами Додаткової\~угоди \~№ 23\~передбачений гонорар\~усспіху за позитивне рішення, який згідно з Попереднім детальним описом складає 5000 грн. В матеріалах справи міститься Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Міньковською Анастасією Володимирівною, видане 02 листопада 2023 року, Серія КС № 11306/10. Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивач одночасно зазначив, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу (правову) допомогу складає 15000 грн, та просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу. Таким чином позивачем виконано вимоги ч. 1 ст. 134, ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Окрім того, при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності та необхідності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Оцінюючи надані позивачем докази в підтвердження обсягів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що послуги, які надавались адвокатом, зазначені в Акті, відповідають критеріям дійсності та необхідності, однак при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд також виходить з того, що зазначена справа є малозначною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження. Категорія справ про стягнення заборгованості за кредитним договором, враховуючи предмет та підстави позову, сталість законодавство та судової практики щодо цих правовідносин, не є спором значної складності та не потребує дослідження великого обсягу доказів, крім того, є типовою справою для представника позивача. На підставі викладеного, з урахуванням категорії справи, ціни позову, значення справи для сторін, рівня складності спірних правовідносин, обсягу наданих позивач послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності, розумності та пропорційності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу грошових коштів у розмірі 3000 грн. Крім того, суд не вбачає підстав для відшкодування відповідачу «Гонорару успіху» у розмірі 5000 грн, з огляду на таке. Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Проаналізувавши умови Додаткової угоди та Попереднього детального опису, суд дійшов висновку, що гонорар успіху не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», а є платою за сам результат, досягнення адвоката та не ставить в залежність від фактично наданих послуг. Таким чином, передбачений гонорар успіху є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, нарахування та сплата якого залежать від настання певної події. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28липня 2022року у справі №903/781/21та від 03 серпня 2022року у справі №520/10409/18. Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та у додатковій постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), дійшла висновку про можливість існування гонорару успіху як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як гонорар успіху, що відповідає принципу свободи договору та численній практиці ЄСПЛ. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17 наголосив, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Враховуючи положення статті 137 ЦПК України, релевантну практику ЄСПЛ та Верховного Суду, суд дійшов висновку, що гонорар успіху у розмірі 5000,00 грн не був необхідним у зв`язку з розглядом цієї справи, враховуючи характер спірних правовідносин, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодування гонорару успіху, який сплачує відповідач на користь адвоката в межах їх домовленості за умовами договору.

Outcome: approved