Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Момот Андрій Володимирович про витребування майна з чужого незаконного володіння, у якому просить суд витребувати від [PERSON] об`єкт нерухомого майна РРП № 1723904780000, двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54 м. кВ. на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 29 липня 2008 року у справі 2-2913. 18.12.2018 р. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 30833187, про реєстрацію права власності позивачки, на квартиру [ADDRESS] . Вказаний запис був внесений до реєстру на підставі мирової угоди у справі № 2-2913 приватним нотаріусом Нікітіною Ю.В. При цьому, 19.03.2019 р. було скасовано запис про державну реєстрацію права власності позивачки на квартиру [ADDRESS] . про що внесено запис № 30833187 до системи РРП. Таке скасування здійснено Державним реєстратором «КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості» Порошкіним О.В. на підставі рішення індексний № 46033234, яке винесено за відсутності будь якої підстави, що є грубим порушенням чинного законодавства України. З розширеної інформаційної довідки № 297335518 від 01.02.2022 р. позивачці також стало відомо про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна 1723904780000 на ім`я [PERSON] згідно запису № 31053282 від 05.04.2019 р., внесеного до системи РРП приватним нотаріусом Бондар Т.М. на підставі індексного рішення № 46337080 від 05.04.2019 р. Згідно даних РРП таке рішення прийнято на підставі договору купівлі-продажу № 2708 від 05.04.2019 р., засвідченого тим же нотаріусом. Однак, позивач жодного договору купівлі-продажу з [PERSON] не підписувала, при його складані присутня не була і нікого не уповноважувала на укладення такого договору від її імені, грошові кошти за договором їй, як продавцю не передавались, тому волевиявлення продавця за договором не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а тому спірна квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння у [PERSON] . У зв`язку з наведеним позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024 року матеріали справи передані на розгляд судді Мальцеву Д.О. 20.02.2024 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 28.02.2024 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 26.06.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - Паруль Ю.О. надійшла заява про застосування строків позовної давності. 22.07.2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення. 22.08.2024 року року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 20.12.2024 року судом направлено запит щодо витребування у Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві інформацію, щодо стадії розслідування та учасників у кримінальному провадженні №12019100100003994 від 26.04.2019 року. 03.02.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення. 04.02.2025 року судом повторно направлено запит щодо витребування у Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві інформацію, щодо стадії розслідування та учасників у кримінальному провадженні №12019100100003994 від 26.04.2019 року. 06.03.2025 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Мальцева Д.О. витребувано у Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (04050, м. Київ, вул. Герцена, 9) інформацію, щодо стадії розслідування та учасників у кримінальному провадженні №12019100100003994 від 26.04.2019 року. 03.04.2025 року на адресу суду від Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на виконання вимог ухвалии суду від 06.03.2025 року надійшла витребувана інформація. Представник позивача в судовому засіданні просила суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа Момот А.В. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право приватної власності у позивача виникло на підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 29 липня 2008 року у справі 2-2913. 18.12.2018 р. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 30833187, про реєстрацію права власності позивачки, на квартиру [ADDRESS] . Вказаний запис був внесений до реєстру на підставі мирової угод у справі № 2-2913 приватним нотаріусом Нікітіною Ю.В. рішенням індексний номер 46699654 від 19.12.2018 р. Крім того, факт державної реєстрації квартири [ADDRESS] , належної їй на праві приватної власності підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який був сформований 19.12.2018 року. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, 19.03.2019 р. було скасовано запис про державну реєстрацію права власності позивачки на квартиру [ADDRESS] . про що внесено запис № 30833187 до системи РРП. Таке скасування здійснено Державним реєстратором «КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості» Порошкіним О.В. на підставі рішення індексний № 46033234. Однак, рішення № 46033234, винесене Порошкіним О.В. , щодо скасування запису 30833187 про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна 1723904780000, суперечить вимогам ст. 24 Спеціального закону та не відповідає вимогам п.п.6-25 Положення № 553. Крім того, позивачу також стало відомо про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна 1723904780000 на ім`я [PERSON] згідно запису № 31053282 від 05.04.2019 р., внесеного до системи РРП приватним нотаріусом Бондар Т.М. на підставі індексного рішення № 46337080 від 05.04.2019 р. Згідно даних РРП таке рішення прийнято на підставі договору купівлі-продажу № 2708 від 05.04.2019 р., засвідченого тим же нотаріусом. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача звернулася до правоохоронних органів з заявою про протиправне заволодіння нерухомим майном за фактом чого було порушено кримінальне провадження ЄРДР № 12019100100003994 за ч. 4 ст. 190 ККУ. Ухвалою слідчого судді від 28.08.2029 р. спірну квартиру арештовано. Данні фактичні обставини справи свідчать, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачки поза її волею, а тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з висновком про застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України. Крім того, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. (Правовий висновок ВСУ від 18 січня 2017р. у справі за № 6-2723цс16) Коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція також висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження на підставі укладених іншими особами правочинів, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. (Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15). Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, відповідно до вищенаведених вимог закону, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належним йому майном, тобто коли майно незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. (Правова позиція висловлена 27.08.2019 року Верховним Судом у справі № 925/366/18). Таким чином, основним процесуальним обов`язком позивача, у даному випадку, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов`язок доказування, тобто позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених ст. 388 ЦК України, тому що вона встановлює спеціальні правила для захисту такого права. Тобто, з урахуванням ст. 12 ЦПК України, при зверненні до суду з позовом про витребування майна на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач повинен довести факти й обставини, що мають значення для справи, а саме: факт належності спірного майна позивачу, як титульного володільця на витребуване майно; факт, що майно вибуло з його володіння як власника не з його волі; факт наявності майна в натурі у незаконному володінні відповідача; факти й обставини, що підтверджують яким шляхом майно вибуло з його володіння (зокрема, крім іншого, на підставі оплатного чи безоплатного правочину воно відчужено) та відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. У судовому засіданні встановлено, що факт належності спірної квартири позивачу, як дійсному власнику, підтверджується ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 29 липня 2008 року якою затверджено мирову угоду укладену між [PERSON] , що діє від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] , що діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, за якою: [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12.05.2004 року, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 2 278 000грн., передає у власність [PERSON] наступне майно: - квартиру [ADDRESS] та правовстановлюючі документи на неї; - 33/100 частин нежитлового приміщення [ADDRESS] та правовстановлюючі документи на вказане приміщення; - частину гаражного боксу № [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] та правовстановлюючі документи на нього. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно норми ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з вищезазначеним факт права власності позивачки на спірну квартиру є приюдиційним та не потребує доведення. Також, факт наявності майна, а саме спірної квартири, в натурі у володінні відповідача, а також факт її відчуження саме за оплатним договором підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідно до якого 05.04.2019 року між ТОВ «МОМОТ» в особі директора Момота Андрія Володимировича та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу номер 2708, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46337080 від 05.04.2019 р. 20:42:30). Разом з тим, під час розгляду справи позивачем та його представником надано докази, що Договір купівлі-продажу номер 2708, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46337080 від 05.04.2019 р. 20:42:30), укладений між ТОВ «МОМОТ» в особі директора Момота Андрія Володимировича та [PERSON] , містить неправдиву інформацію та відповідно зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з порушенням чинного законодавства України. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира вибула із законного володіння позивача поза волею останньої, договір на відчуження вказаної квартири позивачка не підписувала, що дає підстави дійти висновку щодо відсутності (нікчемності) Договору купівлі-продажу номер 2708, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46337080 від 05.04.2019 р. 20:42:30). Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Паруль Ю.О. про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено висновок, що: «7.21. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. 7.25. Водночас, з метою забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 6 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу». Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності відповідача виникло 05.04.2019 року. Згідно п. 19 Перехідних положень ЦКУ: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.» Згідно Указу президента № 64/2022 від 24.02.2023 р. в Україні введено воєнний стан, який триває і по сьогодні. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що позивачем не пропущені строки звернення до суду з позовними вимогами. Враховуючи вказані обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та співставленні, зважаючи на те, що обставини, на які позивачка посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, є належними та допустимими доказами, а тому спірна квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння у відповідача [PERSON] , тобто є обґрунтованим задоволення віндикаційного позову до відповідача, як останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому слід задовольнити позов. На підставі викладеного, ст.ст. 317, 318, 321, 330, 387, 388 ЦК України,

Outcome: approved