Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Вимоги обґрунтовувала тим, що у провадженні Херсонського міського суду Херсонської області знаходиться цивільна справа №766/15497/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу в сумі 583000 грн за договором позики від 10.01.2017 року. 05.02.2018 року позивач подала до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.02.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року у справі №766/15497/17 ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 08.02.2018 року скасовано, постановлено нову, якою заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення заборони відчуження належної [PERSON] квартири [ADDRESS] . Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 18.09.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року без змін. Але, в порушення ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року, постанови ВСУ від 18.09.2019 року, на підставі договору дарування від 12.11.2019 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Шевченко Наталією Вікторівною. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано 12.11.2019 року за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] та [PERSON] були обізнані та достовірно знали про заборону на відчуження до вирішення справи по суті, але в порушення вимог закону, не виконали ухвалу суду. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) квартири [ADDRESS] від 12.11.2019 року №3216, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 583376965101, номер запису про право власності 34108898, індексний №49639368 від 12.11.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Шевченко Наталією Вікторівною. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 768,40 грн. Ухвалою від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 20.08.2020 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив, згідно якого не визнала позовні вимоги повністю. Позивач [PERSON] не є стороною даного правочину, договір не підписувала, а тому обману з боку відповідача [PERSON] , в розумінні ст.230 ЦК України, в даному випадку бути не може. Укладення договору дарування між відповідачами між [PERSON] та [PERSON] не позбавив права власності на квартиру позивача, оскільки власником даної квартири вона ніколи не була, а відповідно до Конституції України право власності є непорушним. За таких обставин, порушень прав і свобод [PERSON] укладанням даного договору дарування не допущено. Квартира [ADDRESS] , відповідачем була успадкована за заповітом 25.02.2015 року після померлої матері. У зв`язку з чим, ні відповідачем [PERSON] , ні відповідачем [PERSON] , не відбулося незаконного заволодіння квартирою. Укладення договору дарування між відповідачами згідно до змісту ст.228 ЦК України, не є правочином, який порушує публічний порядок, оскільки позивачем не доведено існування обставин, з якими ст.228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок. У зв`язку з викладеним, відповідач просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Судові витрати, понесені відповідачем [PERSON] , в разі відмови позивачу в задоволенні позову, просила покласти на позивача. 20.08.2020 року позивач надала відповідь на відзив, згідно якого не згодна з доводами відповідача у відзиві. Відповідачі були обізнані та достовірно знали про заборону на відчуження спірної квартири до вирішення справи по суті. Відповідачі особисто брали участь у судовому засіданні Апеляційного суду 22.03.2018 року, головуюча суддя пояснила відповідачам, що не можна з квартирою здійснювати операції по відчуженню. Відповідачі знехтували рішеннями Апеляційного суду та ВСУ про заборону відчуження спірної квартири. 12.11.2019 року відповідачі, коли здійснювали договір дарування, скористалися тим, що з суду вчасно не надійшла ухвала до відділу державної реєстрації, а нотаріуса не повідомили, що квартира під забороною відчуження. [PERSON] у справі про повернення боргу, з сином вступили у злочинну змову, а саме приховали зазначений факт, ввели нотаріуса в оману. Таким чином, [PERSON] незаконно заволодів майном, що знаходилося у забезпеченні позову до вирішення справи по суті. Договір дарування порушує публічний порядок, оскільки він спрямований на відчуження майна відповідача [PERSON] іншій особі, з метою у подальшому уникнути відповідальність по борговому договору. У зв`язку з викладеним, позивач просила позов задовольнити та стягнути судові витрати з відповідачів. 20.08.2020 року позивач надала додаткові пояснення до позовної заяви. Зазначила, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна має бути визнаний судом недійсним згідно ст.228 ЦК України. Відповідачі діяли абсолютно незаконно та аморально, коли вчиняли договір дарування від 12.11.2019 року, оскільки беззаперечно знали, що зобов`язані повернути борг позивачу та знали про заборону на відчуження майна. 07.02.2021 року позивач подала до суду заяву про доповнення правового обґрунтування до позовної заяви про визнання договору дарування недійсним. Зазначила, що відповідач відчужила майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після виникнення у неї зобов`язання із поверненням суми позики, діяла недобросовісно та зловживає правами кредитора, оскільки укладено договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Виходячи із фактичних обставин справи, змісту спірних правовідносин, з урахуванням та посилання на докази, надані позивачем, на підставі яких встановлені відповідні обставини, [PERSON] вважала, що оспорюваний договір дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст.203 ЦК України, і згідно правил ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. У зв`язку з викладеним, позивач просила позов задовольнити та стягнути понесені нею судові витрати з відповідачів. Ухвалою суду від 27.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, а також стягнути з відповідачів судові витрати за подачу позову до суду та судові витрати на правничу допомогу. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. В останнє судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. В останнє судове засідання не з"явилася, повідомлена про час розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 25.02.2015 року власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Шевченко Н.В., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2015 року, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.01.2006 року. В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року у справі №766/15497/17 встановлено, що у вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу за договором позики від 10 січня 2017 року у розмірі 583 000 грн, що еквівалентно 22 000 дол.США на день укладення договору. 25.01.2018 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області залучено [PERSON] в якості співвідповідача за заявою позивача. 05.02.2018 року [PERSON] подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти заборону на відчуження належної [PERSON] квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.02.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. З наданих позивачкою доказів на підтвердження обставин, викладених нею у заяві про забезпечення позову, вбачається, що з моменту надходження позовної заяви [PERSON] до суду та до часу подачі нею цієї заяви про забезпечення позову від 05 лютого 2018 року, відбувся перехід права власності у ТОВ «НВП «Росток ЛТД» та права засновника товариства з [PERSON] до [PERSON] , і перехід права власності відповідачів на частку у квартирі [ADDRESS] до [PERSON] . З реєстру прав власності також вбачається належність [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,5 кв. м. Вжиття заходів забезпечення позову [PERSON] шляхом заборони відчуження належної [PERSON] вище зазначеної квартири є співмірним предмету позову та його ціни, необхідним в умовах вжиття заходів з метою унеможливлення виконання у майбутньому можливого рішення у справі і не є, за вказаних обставин, порушенням права власності [PERSON] на зазначену квартиру. Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22.03.2018 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 08 лютого 2018 року скасовано, постановлено нову. Заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення заборони відчуження належної [PERSON] квартири [ADDRESS] . Копію ухвали направлено для виконання до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та сторонам по справі для відома. При розгляді справи в апеляційному суді були присутні сторони за справою. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 березня 2018 року - без змін. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно договору дарування квартири від 12.11.2019 року №3216, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Шевченко Наталією Вікторівною, [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, в судовому засіданні відповідачами не заперечувався факт родинних стосунків [PERSON] і [PERSON] . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №389/1809/16-ц від 26.09.2019 не вбачала підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого родича після виникнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з невиконанням належним чином умов договору, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) відповідач [PERSON] відчужила майно після виникнення зобов`язання за договором позики від 10 січня 2017 року; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича, а саме сина [PERSON] . Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки будучі обізнаною про судове рішення щодо забезпечення позову [PERSON] шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , здійснила відчуження належного їй майна з метою уникнення звернення стягнення боргу за договором позики на її майно. Отже, [PERSON] , відчужуючи належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] , була обізнана про наявність спору щодо зобов`язання за договором позики від 10 січня 2017 року у розмірі 583 000 грн перед позивачем та достовірно знала про заборону на відчуження зазначеної квартири до вирішення справи по суті. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після винесення ухвали суду про забезпечення позову за справою про стягнення заборгованості за договором позики, діяла недобросовісно та зловживала правами кредитора [PERSON] , оскільки був укладений договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача та спрямований на недопущення виконання судового рішення, у разі задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики. У порушення вищенаведених норм цивільного законодавства, [PERSON] , як викладено в п.4 договору дарування від 12.11.2019 року заявила, гарантувала, що зазначена квартира на момент укладання договору не заставлена, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, а також прав щодо неї у третіх осіб немає. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні 12.11.2019 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому зобов`язання за договором позики від 10 січня 2017 року, а тому суд визнає недійсним оспорюваний правочин на підставі п.6 ст.3, ч.3 ст.13, ст.234 ЦК України. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимоги позивача. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 768,40 грн, по 384,20 грн з кожного з відповідачів. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем, у розмірі 9000 грн., суд приходить до наступного висновку. На підтвердження витрат на правову допомогу, до матеріалів справи додано: договір про надання правової допомоги від 20.08.2021 року, укладений між адвокатом Лучко В.М. та [PERSON] , розрахунок витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 2500 грн, акт виконаної правової допомоги від 23.09.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від лютого 2020 року на суму 1500 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №27 від 23.09.2021 року на суму 2500 грн, договір б/н від 12.03.2025 року про надання правничої допомоги [PERSON] , укладений між адвокатом Беспаловим О.С., акт про надання правничої допомоги від 07.04.2025 року, згідно якого вартість виконаних робіт становить 5000 грн, квитанцію №3 від 07.04.2025 року на суму 5000 грн. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зваживши ступінь складності справи та надані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, час та зусилля, витрачені на надання правової допомоги поза судовим засіданням, враховуючи принцип співмірності суд вважає, що на користь позивача з відповідачів слід стягнути суму витрат на правову допомогу пропорційно в розмірі 5000 гривень, по 2500 грн з кожного з відповідачів. В решті вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу адвоката суд вважає за необхідність відмовити.

Outcome: approved