Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якого зазначив, що з 08.08.2007 року до теперішнього часу володіє нежитловими приміщеннями технічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку літ. «А-9-10» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 265,8 кв.м. В судах перебувала справа № 638/3867/18, за матеріалами якої [PERSON] вважала себе попереднім співвласником зазначеного нерухомого майна, вважала, що дане нерухоме майно вибуло з її співвласності поза її волею. Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» адмініструє дане нерухоме майно. За результатами розгляду якої Верховний Суд у постанові від 15.06.2022 року визнав недійсним договір купівлі-продажу від 08.08.2007 року нежитлових приміщень технічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку літ. «А-9-10» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 265,8 кв.м. укладений між [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з викладеним, враховуючи, що [PERSON] на даний час володіє вищевказаним нерухомим майном без правовстановлюючого документу, позивач вважає, що наявні підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на зазначені нежитлові приміщення. Позивач просив суд визнати право власності [PERSON] за набувальною давністю на нежитлові приміщення технічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку літ. «А-9-10» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 265,8 кв.м. У відзиві на позовну заяву Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег», від імені якого діє представник Пекаренін Андрій Анатолійович, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» є лише управителем та обслуговуючою організацією, проте не є власником спірного майна. Власниками спірного майна, яке є допоміжними приміщеннями житлового будинку, є співвласники квартир та нежитлових приміщень у будинку [ADDRESS] . Крім того, представник відповідача зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. Тому, оскільки позивач набув спірне майно у власність на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2007 року, який в подальшому було визнано недійсним, тому він не є безтитульним власником майна, а його володіння ґрунтувалося на правочині, який суд визнав нікчемним. При цьому, позивач, будучи обізнаним про скасування свого права власності, продовжував користуватися спірним майном, що є порушенням принципу добросовісності, оскільки позивач знав про відсутність законних підстав для володіння майном. Вказані обставини, зокрема володіння майном всупереч судовому рішенню, яке набрало законної сили, свідчать про недобросовісність позивача та суперечать вимогам закону щодо набуття права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином. Позивач [PERSON] у позовній заяву просив суд слухати справу без участі позивача. Представник Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» надав заяву про розгляд справи за відсутністю відповідача, в якій проти позовних вимог заперечував та просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 12 липня 2007 року у справі № 40/356-07 задоволено позов ФОП [PERSON] . Визнано право власності ФОП [PERSON] на нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-9-10» (нежитлові приміщення підвалу: № 1 - № 29, загальною площею 814,8 кв. м, розташовані за адресою: [ADDRESS] та на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. «А-9-10» (нежитлові приміщення технічного поверху: № 23, № 24, № 29 - № 43), загальною площею 265,8 кв. м за вказаною адресою. Зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ХМБТІ») здійснити державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення за ФОП [PERSON] 28 серпня 2007 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений ПН ХМНО Трощій І. В. за реєстровим № 1758. Відповідно до пункту 1 вказаного договору предметом продажу є нежитлові приміщення технічного поверху № 23, № 24, № 29 - № 43, площею 265,8 кв. м у будинку літ. «А-9-10», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05 грудня 2017 року у справі № 40/356-07 апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 12 липня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ФОП [PERSON] відмовлено. Харківським апеляційним господарським судом встановлено, що нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-9-10» (нежитлові приміщення підвалу: № 1 - № 29, загальною площею 814,8 кв. м, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та на нежитлові приміщення технічного поверху в літ. «А-9-10» (нежитлові приміщення технічного поверху: № 23, № 24, № 29 - № 43), загальною площею 265,8 кв. м, за вказаною адресою, право власності на які було визнано за ФОП [PERSON] , є допоміжними приміщеннями житлового будинку та за функціональним призначенням відносяться до приміщень для обслуговування житлового будинку. Вказані обставини встановлені постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2021 року та постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 638/3867/18 та не підлягають доказуванню у цій справі згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 638/3867/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 серпня 2007 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій Іриною Вячеславівною за реєстровим № 1758. Як зазначає [PERSON] , він з серпня 2007 року та до теперішнього часу володіє зазначеними вище нежитловими приміщеннями технічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку по [ADDRESS] , загальною площею 265,8 кв.м., у зв`язку з чим на підставі ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на це майно за набувальною давністю. Конституція України закріпила принцип непорушності права власності, право кожного на житло, можливість його побудувати, придбати або взяти в оренду. Відтак, право приватної власності відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст.\~344\~Цивільного кодексу\~України особа,\~яка добросовісно\~заволоділа чужим\~майном і\~продовжує відкрито,\~безперервно володіти\~нерухомим майном\~протягом десяти\~років або\~рухомим майном\~ протягом\~п`яти років,\~набуває право\~власності на\~це майно\~(набувальна\~давність),\~якщо інше\~не встановлено\~цим Кодексом.Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 924/925/17 вказано, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. У відповідності до частини 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче - огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з статтею 4 Закону України від 14 травня 2015 року № 417 -VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закон № 417 -VIII) власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (частина перша статті 5 Закону № 417 -VIII). Судовими рішеннями у справі № 638/3867/18, які набрали законної сили, встановлено та не підлягає доказуванню, що спірні нежитлові приміщення є допоміжними приміщення багатоквартирного будинку та неподільним майном, яке перебуває у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку, що також встановлено постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05 грудня 2017 року у справі № 40/356-07. Отже,\~співвласниками спірних\~нежитлових приміщеньтехнічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку літ. «А-9-10» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 265,8 кв.м., щодо яких виник спір у цій справі, є співвласники багатоквартирного будинку (власники квартир або нежитлових приміщень) [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Однією із засад цивільного судочинства є диспозитивність, змість якої полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)). Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] визначив відповідачем Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег». Водночас, доказів того, що на теперішній час за обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» зареєстровано право власності на спірні нежитлові приміщення позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, до позовної заяви не долучено. Таким чином,\~враховуючи положення\~ст.\~382\~ЦК України,\~ст.\~4,\~5\~Закону України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку»,\~а також\~відсутність доказів\~належності Обслуговуючому\~кооперативу «Житлово-будівельний\~кооператив «Ковчег»\~на праві\~власності нежитлових\~приміщеньтехнічного поверху №23, 24, 29-43 у будинку літ. «А-9-10» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 265,8 кв.м., суд приходить до висновку, що позов пред`явлено [PERSON] до неналежного відповідача, оскільки належними відповідачами у справі є співвласники багатоквартирного будинку (власники квартир або нежитлових приміщень) [ADDRESS] . Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Під час підготовчого судового засідання позивач, якому було відомо, що співвласниками спірних нежитлових приміщень є співвласники багатоквартирного будинку (власники квартир або нежитлових приміщень) [ADDRESS] , не скористався правом замінити первісного відповідача належним, у зв`язку з чим згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних із невчиненням цієї процесуальної дії. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд враховує, що незалучення належного відповідача до участі у справі має наслідком неможливість вирішення судом питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог, які можуть бути вирішені за належного суб`єктного складу учасників справи, оскільки належний відповідач позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 711/1344/21 (провадження № 61-28св23). З урахуванням\~викладеного,\~суд відмовляє\~ [PERSON] у\~задоволенні позовних\~вимогдо Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» про визнання права власності за набувальною давністю - у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed