Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він тривалий час працював на підприємствах вугільної промисловості, правонаступником яких на даний час є Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею, що підтверджується копією його трудової книжки. Працюючи у шкідливих умовах вугільної промисловості, він отримав професійні захворювання, про що свідчить акт розслідування хронічного професійного захворювання від 24.09.1999 року, у подальшому він був направлений на огляд МСЕК, за висновком якої йому було встановлено 55% втрати професійної працездатності сукупно: 40% - пиловий бронхіт; 15% - деформуючий артроз ліктьових, колінних суглобів, з 01.11.1999 року безстроково, та ІІІ групу інвалідності з 01.11.1999 року безстроково. Внаслідок отриманих професійних захворювань він відчуває постійні фізичні страждання, стійкі болі у попереково-крижовій області хребту з іррадіацією в обидві ноги, різке обмеження рухів в шийному відділі хребта, тупі болі у шийному відділу хребта, зменшення рухів у ліктьових, плечових, колінних суглобах, оніміння у кистях рук, судороги м`язів. Враховуючи вказані обставини, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві, глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди 110 000 грн. є розумним та справедливим. На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 110 000,00 грн., та витрати на правничу допомогу. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнала та надала відзив на позовну заяву, згідно якого, відповідно до Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 24.05.1995 року професійне захворювання (отруєння) у [PERSON] виникло внаслідок виконання робіт в умовах високої запиленості рудничної атмосфери. Безпосередньою причиною професійного захворювання (отруєння) є довготривала та багаторазова дія на організм людини шкідливих виробничих факторів, таких як, середня запиленість робітничої зони, середня температура повітря 18-23С, підвищений рівень шуму 85-90 д., підвищена вологість повітря 92-96%, швидкість повітря 0,5-1,2 м/с. Вказаний акт наявний в матеріалам регресної справи переданої органами ФСС до Головного управління, але Позивачем по справі до суду не наданий. Випискою з акту огляду у ВТЕК від 27.06.1995 року позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності з 02.06.1995 року безстроково та третю групу інвалідності по пиловому бронхіту профзахворювання. На момент складення Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 24.05.1995 року діяла Постанова Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року за № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», яка введена в дію з 01 липня 1993 року (зі змінами станом на 01.06.1995 року). Відповідно до пункту 2 Постанови № 472 установлено, що до створення Фонду соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань виплата відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків здійснюється безпосередньо власником або уповноваженим ним органом. З 02.06.1995 року позивачу призначено пенсію по інвалідності (третя група, трудкаліцтво/профзахворювання), відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» довічно. Згідно наказу № 1808 від 27.07.1999 року позивач 26.07.1999 року був звільнений з місця роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП про що міститься відповідний запис в трудовій книжці. Згідно Акту № 24 розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24.09.1999 року професійне захворювання (отруєння) виникло внаслідок виконання важких фізичних робіт в умовах вимушеного положення тіла. Причиною професійного захворювання є підняття і переміщення тяжкостей вагою 40-60 кг. в умовах вимушеного положення тіла, т.я. мощність пластів 0,6-0,9 м протягом 45% робочого часу. Вказаний акт наявний в матеріалам регресної справи переданої органами ФСС до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і наданий позивачем по справі до суду. Випискою з акту огляду у ВТЕК від 02.11.1999 року позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності з 01.11.1999 року безстроково (40% - по пиловому бронхіту і 15% - по професійному деформуючому артрозу ліктьових та колінних суглобів) та третю групу інвалідності. 22.08.2000 року було зареєстровано Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, основним видом діяльності якого була діяльність у сфері обов`язкового соціального страхування. В подальшому регресну справу позивача було передано до ВВД ФССНВУ м. Першотравенська. Станом на теперішній час позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує страхові та пенсійні виплати. Крім того, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений період стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця). Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодовувати заподіяну працівнику моральну шкоду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком ВТЕК 27.06.1995 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності - з 29.06.1995 року. Також зазначає, що позивач відповідно до норм законодавства, які діяли на час встановлення йому профзахворювання Актом від 24.05.1995 звернувся з відповідними заявами до роботодавця і отримав моральну шкоду. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, у реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом). Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17. Крім того, ця справа є справою незначної складності і її розгляд здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, та враховуючи той факт, що надання правової допомоги у вигляді правових консультацій, вивчення документів для складення позовної заяви, складення позовної заяви не підлягають компенсації (відшкодуванню) як правова допомога відповідно до ст. 132 КАС України, вважає що відсутні всі правові підстави для відшкодування витрат позивачу на правничу допомогу. Суд вивчивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та обставини. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] працював на підприємствах вугільної промисловості, правонаступником яких на теперішній час є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 02.02.1976 року. Згідно Акту розслідування професійного захворювання від 24.05.1995 року, було встановлено, що позивач захворів на професійне захворювання: пиловий бронхіт І ступеня. Даним актом встановлені обставини виникнення хронічного професійного захворювання: довготривала та багаторазова дія на організм людини шкідливих виробничих факторів, таких як, середня запиленість робітничої зони, середня температура повітря 18-23С, підвищений рівень шуму 85-90 д., відвищена вологість повітря 92-96%, швидкість повітря 0,5-1,2 м/с. Згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії МС6218А6 №056369-396 від 27.06.1995 року, [PERSON] первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності з 02.06.1995 року безстроково, та ІІІ групу інвалідності по пиловому бронхіту професійному захворюванню. 29.06.1995 року [PERSON] було подано на ім`я директора шахти «Степова» [PERSON] заяви, в яких він прохав виплатити йому відшкодування шкоди, у зв`язку з втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, одноразової допомогу, у зв`язку з втратою професійної працездатності, та моральної шкоди. Відповідно до протоколу №109 від 21.07.1995 року, [PERSON] було розраховано та нараховано пенсійні виплати з 02.06.1995 року в сумі 960000,00 карб. пожиттєво. 26.07.1999 року [PERSON] був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров`я. Згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки №299 від 02.11.1999 року, [PERSON] первинно-повторно встановлено 55% втрати професійної працездатності сукупно: 40% - пиловий бронхіт (повторно); 15% - по професійному деформуючому артрозу ліктьових і колінних суглобів з 01.11.1999 року безстроково, та ІІІ групу інвалідності по професійному захворюванню. 17.11.1999 року [PERSON] було подано на ім`я директора шахти «Степова» [PERSON] заяви, в яких він прохав виплатити йому відшкодування шкоди, у зв`язку з втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, одноразової допомогу, у зв`язку з втратою професійної працездатності. Як визначено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця). Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодувати заподіяну працівнику моральну шкоду. Згідно з положеннями статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була вперше передбачена Законом України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, безстроково, висновком МСЕК від 27.06.1995 року. Висновком МСЕК від 02.11.1999 року, позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково. Згідно сталої практики Верховного Суду, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків, якщо стійка втрата працездатності у зв`язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням уперше встановлена МСЭК в період з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. З урахуванням того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення таких правовідносин, стосовно 15% втрати позивачем професійної працездатності застосуванню підлягають норми Закону України «Про охорону праці» у редакції, що була чинною на час первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше (02.11.1999 року). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, позивач захворів на професійні захворювання, які призвели до часткової втрати працездатності, під час роботи на виробничому структурному підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Згідно статті 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Таким чином станом на день встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше (15%, довідка від 02.11.1999 року) обов`язок по відшкодуванню працівнику моральної шкоди покладався на роботодавця. Отже враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, пред`явлені до неналежного відповідача і не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку з встановленням МСЕК 27.06.1995 року [PERSON] втрати професійної працездатності у розмірі 40%, останній звернувся 29.06.1995 року до роботодавця з заявою про відшкодування йому моральної шкоди, яка була йому виплачена, у зв`язку з чим, позивач не має права на отримання такої компенсації за те ж діяння. Згідно ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому судові витрати на сплату судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed