Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

20.01.2025 р. до суду надійшов зазначений позов. Звертаючись до суду з позовом позивачем заначено, що Святошинською окружною прокуратурою міста Києва при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено факт незаконної державної реєстрації права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , а також подальшої незаконної державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:029:0006 для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою що і змусило звернутися до суду за захистом порушеного права в інтересах держави в особі Київської міської ради. Ухвалою судді від 23.01.2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.102). 28.01.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2487320680000), право власності на який зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та земельну ділянку загальною площею 0,1 га кадастровий номер 8000000000:75:029:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.01.2025 р. до розгляду справи по суті (набрання рішення за5конної сили) накладено арешт на:- житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2487320680000), право власності на який зареєстровано за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ); - земельну ділянку загальною площею 0,1 га кадастровий номер 8000000000:75:029:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.131-132). 10.03.2025 р. до суду від представника Київської міської ради надійшла заява, в якій останній вимоги позову підтримав (а.с.161-167). 27.03.2025 р. до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій остання заначила, що жодного відношення до земельної ділянки та будинку немає (а. с.189). Ухвалою від 27.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 191). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином (а.с.192) та направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 193). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши поясненняпредставника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За ч. 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Ці висновки суду узгоджуються і з положеннями закону. Так, за змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. Відповідно до ст. 60 вказаного закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частина 5 даної статті зазначає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Таким чином, реалізація правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, у томі числі спірною земельною ділянкою, належить органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада. Київська міська рада та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що є структурним підрозділом Київської міської ради, достовірно знаючи з серпня 2024 року (з листа прокуратури) про виявлений факт державної реєстрації у 2021 році права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок площею 41,5 кв.м на земельній ділянці комунальної власності, за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про передачу вказаної ділянки останній, обмежились лише наданням довідкової інформації. Водночас не було досліджено правомірність та законність набуття права власності на вказане нерухоме майно та залишено поза увагою той факт, що нескасована реєстрація права власності на об`єкт нерухомості порушує право територіальної громади на належне їй майно - земельну ділянку. Враховуючи викладене, у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, право власності на об?єкт нерухомого майна зареєстровано на підставі документів, які не є правовстановлюючими, об`єкт нерухомості як предмет матеріального світу не існує, а сама реєстрація права власності спрямована на подальше незаконне заволодіння комунальним майном - земельною ділянкою в Святошинському районі міста Києва. Проведення державної реєстрації права власності на неіснуючий об?єкт нерухомого майна посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, а також спрямоване на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель територіальної громади міста, що порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Київської міської ради - органу уповноваженого розпоряджатися землями міста Києва. Державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18. Нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави у даному спорі є очевидним. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (не здійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття таким органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обгрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави Святошинською окружною прокуратурою міста Києва на адресу Київської міської ради 20.09.2024 за вихідним реєстраційним № 44-4890вих-24 скеровано лист щодо необхідності вжиття заходів реагування з метою усунення вказаних порушень. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання доручення заступника міського голови - секретаря Київської міської ради В. Бондаренка листом від 21.09.2024 № 08/36822 повідомив прокуратуру про те, що заходи цивільно-правового характеру за вказаним фактом не вживались. Крім того, з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва Департамент вважав за доцільне звернення прокуратури до суду в інтересах Київської міської ради. Нездійснення захисту інтересів держави у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці - бездіяльності Київської міської ради, оскільки остання усвідомлює порушення своїх інтересів, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Крім того, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 сам факт незвернення належного позивача до суду свідчить про те, що уповноважений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Враховуючи вищевикладене, бездіяльність Київської міської ради, як суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого входять відповідні повноваження щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, розглядається як неналежне здійснення захисту інтересів держави у цій сфері, тому звернення прокурора з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності шляхом скасування рішення державного реєстратора, здійсненої на його підставі державної реєстрації прав та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідає положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» і надає підстави для представництва інтересів держави. На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою листом від 07.01.2025 за № 44-104 вих-25 повідомлено Київську міську раду про підготовлений позов та намір звернутися до Святошинського райнного суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради. Вказаний лист прокуратури Київрадою отримано 08.01.2025 за вхідним № 08/452. Встановлено, що на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської К.С. від 25.10.2021 (індексний номер рішення:61133201), за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2487320680000). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень підставою для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна стали: довідка про технічні показники об`єкта та підтвердження поштової адреси від 12.05.2021 б/н, лист про наявність технічної інвентаризації, видані ФОП [PERSON] . Згідно довідки від 12.05.2021 житловий булинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м, зі слів замовника, побудований господарчим способом у 1991 році. При цьому, інші документи, обов`язкові для здійснення державної реєстрації права власності у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на дату первинної реєстрації) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, відсутні, а нерухоме майно, на яке зареєстровано право приватної власності - не існує. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав № 61133201 від 25.10.2021 прийнято державним реєстратором із порушенням положень ст.ст. 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Також, встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:029:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. При цьому, згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2024 за поданням Департаменту рішення щодо передачі земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] чи іншим фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада не приймала. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2021 НВ-6316461152021, державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:029:0006 ( [ADDRESS] ) загальною площею 0,1000 га проведена відділом №4 Управління у Ізюмському районі 03.012.2021 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, розробленої ТОВ «КИЇВ АРХЗЕМПРОЕКТ» на замовлення [PERSON] . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний витяг містить кадастровий план земельної ділянки, а також експлікацію земельних угідь. Згідно наявної експлікації площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:029:0006 становить 0,1000 га, у тому числі землі під малоповерховою забудовою 0,0948 га та 0,0052 га. Водночас під час огляду 04.10.2024 вказаної земельної ділянки в межах кримінального провадження № 42023102080000087 від 01.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України, встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:029:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вільна від забудови. Відсутність ознак будь-якої забудови підтверджується, у тому числі інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів №3197-5-04.02-2024 від 19.09.2024 та ретроспективними знімками, що додані до позовної заяви. Оскільки державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі здійснено на підставі технічної документації, якою засвідчено наявність на ній житлового будинку, що насправді не існує, то така реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню. Враховуючи викладене, з метою усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні землею комунальної власності рішення про первинну реєстрацію права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , державна реєстрація права власності та подальша державна реєстрація в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:029:0006 підлягають скасуванню у судовому порядку, з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України). Згідно положень ч.ч. 1-4 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) (в редакції чинній на час здійснення державної реєстрації) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Пунктом 2 частини 3 статті 10 Закону встановлено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником (п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону). Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону). Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені підстави для проведення державної реєстрації прав, зокрема укладені в установленому законом порядку договори, свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката та інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (п. п. 1, 3, 6, 14 ч. 1 ст. 27). Перелік документів, необхідних для державної реєстрації права власності, також визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок). Так, відповідно до п. 7 Порядку (в редакції станом на дату державної реєстрації) для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком. Згідно п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності (п. 41 Порядку). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Відповідно до положень п. 42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. Таким чином, аналізуючи вище вказані норми законодавства, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Так, з електронних копій реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна №2487320680000, що містяться в Автоматизованому робочомі місці ДП «НАІС» вбачається, що державна реєстрація права власності проведена державним реєстратором лише на підставі довідки про технічні показники об`єкта та підтвердження поштової адреси від 12.05.2021, а також листа про наявність технічної інвентаризації, видані ФОП [PERSON] , які були долучені до реєстраційної справи. Разом з тим, вказані документи, що складені на підставі проведеної технічної інвентаризації, не є правовстановлюючими документами чи будь-яким іншим документом, який надає підстави для проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості. Водночас в матеріалах реєстраційної справи відсутні будь-які відомості щодо документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. При цьому, за інформацією Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.08.2024, Департамент не видавав, не реєстрував документів, які дають право виконувати підготовчі/будівельні роботи та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів по [ADDRESS] . За інформацією Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.08.2024 в реєстрі адрес у м.Києві, який ведеться Департаментом, відсутні відомості про документ стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси [ADDRESS] , зокрема житловому будинку літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м. Відповідно до бази даних електронного документообігу Департаменту, звернень щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна за вказаною адресою до Департаменту не надходило. Згідно наявного в матеріалах реєстраційної справи довідки про технічні показники об`єкта та підтвердження поштової адреси від 12.05.2021, житловий будинок площею 41,5 кв. м., 1991 року побудови. Пунктом 53 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). Державна реєстрація прав у такому випадку, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Водночас згідно інформації КП КМР «КМ БТІ» від 07.11.2024 № 062/14-11613 за даними реєстрових книг за адресою: [ADDRESS] , нерухоме майно на праві власності не реєструвалось (зокрема, житловий будинок літ. А загальною площею 41,5 кв.м), звернень щодо проведення технічної інвентаризації нерухомості за вказаною адресою не надходило, інвентаризаційної справи за вказаною адресою в сховищі Бюро не існує. Таким чином, державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості проведена державним реєстратором у тому числі без перевірки та встановлення зареєстрованих речових прав на вказане майно в бюро технічної інвентаризації. Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження (пункти 3-5 ч. 1). Згідно ч. 2 ст. 24 Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Натомість, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К.С. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] (індексний номер рішення: 61133201 від 25.10.2021), яке є незаконним та підлягає скасуванню з наведених вище підстав. Крім того, 04.10.2024 в межах кримінального провадження № 42023102080000087 від 01.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, слідчим Святошинського УП ГУНП у м.Києві Короленко Л.О. проведено огляд земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:029:0006, що зафіксовано у протоколі з фототаблицею. Під час огляду вказаної земельної ділянки встановлено, що остання огороджена дерев`яним парканом приблизно 50 см. На ділянці присутня рослинність трави та кущових насаджень. Будь-які будівлі та споруди відсутні, ділянка місцевості покрита земельним покровом. Більше того, згідно листа Національного центру управління та випробувань космічних засобів №3197-5-04.02-2024 від 19.09.2024 центром проведено супутниковий моніторинг території інтересу, а саме: [ADDRESS] (кадастровий номер: 8000000000:75:029:0006), складено тематичні карти за знімками з 28.05.2005 по 10.07.2024 р. За наявними космічними знімками, ознак об`єкту нерухомості виявити не вдалося. Таким чином, окрім порушень вимог закону щодо підстав та порядку здійснення державної реєстрації речових прав, що вже є окремою і достатньою підставою для скасування вказаного рішення державного реєстратора, також встановлено, що житловий будинок, щодо якого зареєстровано право власності [PERSON] , в натурі не існує. Житловий будинок відповідно ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України є нерухомою річчю (нерухоме майно, нерухомість). В свою чергу, поняття «речі» визначено у ч.1 ст.179 Цивільного кодексу України, згідно якої річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] як предмет матеріального світу не існує, то відповідно він не є річчю щодо якої можуть виникати цивільні права, у тому числі право власності. Рішення про державну реєстрацію права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна є незаконним, оскільки державна реєстрація лише посвідчує речове право, що виникло (набуто), а в даному випадку право не може бути набуто у зв`язку із відсутністю самого об`єкту цього права. При цьому, наявність зареєстрованого права власності щодо неіснуючого об`єкту нерухомого майна перешкоджає належному користуванню та розпорядженню земельною ділянкою комунальної власності, зокрема її передачі особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від її використання. Подібні висновки щодо порушення прав та інтересів власника земельної ділянки внаслідок незаконної державної реєстрації речових прав щодо майна, якого не існувало, містяться у постанові Верховного Суду України від 25.03.2024 у справі №757/19322/22-ц. Таким чином, право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А» загальною площею 41,5 кв.м, що за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2487320680000) зареєстровано за [PERSON] за відсутності правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна, інших документів, необхідних для державної реєстрації права власності, визначених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а також на підставі довідки б/н від 12.05.2021, інформація в якій не відповідає дійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (в редакції станом на дату реєстрації земельної ділянки - 03.12.2021) державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державний земельний кадастр базується на таких основних принципах як об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Чинним законодавством України встановлений порядок виготовлення документації із землеустрою (в тому числі і технічної документації), вимоги до її складу. Так, згідно ч.ч. 1,4 ст. 9 Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні. Статтею 11 Закону визначено, що відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр», порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок у випадках, визначених ст. 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру: а) щодо категорії земель: на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки та комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту - щодо земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється на підставі такої документації; на підставі технічної документації із землеустрою - щодо інвентаризації земель; б) щодо виду цільового призначення в межах певної категорії земель: на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі заяви власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки відповідно до комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту. За змістом ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є подання заявником документів, передбачених ч. 4 цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (ч. 6 ст. 24 Закону). Згідно з ст. 28 Закону України «Про землеустрій»( в редакції станом на 10.11.2021) розробники документації із землеустрою зобов`язані, зокрема дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також норм і правил при здійсненні землеустрою; інформувати зацікавлених осіб про здійснення землеустрою. Частиною 3 ст. 29 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що документація із землеустрою у складі текстових матеріалів обов`язково містить пояснювальну записку, в якій зазначаються: підстава проведення землеустрою (у тому числі рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, на підставі якого здійснюється розроблення документації із землеустрою); основні відомості про об`єкт (об`єкти) землеустрою; використані розробником нормативно-правові акти з питань здійснення землеустрою; використані розробником норми і правила у сфері землеустрою; використані розробником документи Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель; використані розробником відомості Державного земельного кадастру, а також Державного реєстру земель у разі внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, сформовані до 2013 року; використані розробником відомості Державного картографо-геодезичного фонду; використана розробником затверджена містобудівна документація, а також викопіювання із такої документації; опис процедури виконання топографо-геодезичних робіт (у разі їх виконання); опис та обґрунтування проектного рішення; інформація про проведення ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень земель при здійсненні землеустрою (у разі їх проведення); інформація про наявні в межах об`єкта землеустрою будівлі, споруди та речові права на них (у разі формування земельних ділянок, внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру); інформація про наявні в межах об`єкта землеустрою обмеження у використанні земель (у разі формування земельних ділянок, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про сформовану земельну ділянку, обмеження у використанні земель) із зазначенням підстави встановлення таких обмежень; виконавець робіт із землеустрою, його технічне і технологічне забезпечення; умови щодо зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок (у разі порушення ґрунтового покриву земельних ділянок у результаті реалізації проектного рішення); інформація про виконання передбачених законом вимог щодо погодження документації із землеустрою; інформація про дотримання вимог закону щодо погодження поділу, об`єднання, вилучення земельних ділянок; заява виконавця робіт із землеустрою про дотримання ним обмежень, встановлених статтею 28 цього Закону. Разом з тим, подана [PERSON] технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в натурі (на місцевості) від 10.11.2021 не відповідає вимогам Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» в частині дотримання загальних вимог до змісту документації із землеустрою (ст. 29 Закону України «Про землеустрій»), оскільки містить недостовірні дані щодо розташування на земельній ділянці житлового будинку, який насправді не існує. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення . Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу. Як зазначалось вище, цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:029:0006 - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Водночас власником земельної ділянки - Київською міською радою відповідне рішення щодо визначення такого цільового призначення спірної земельної ділянки не приймалось. Тобто, при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:029:0006 за відсутності рішення власника - Київської міської ради та інших передбачених законодавством підстав її віднесено до земель житлової і громадської забудови та визначено код цільового призначення 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (в редакції станом на 01.12.2021) підставами для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, зокрема, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Аналогічні підстави для скасування державної реєстрації земельних ділянок містить п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Пунктом 114 Порядку передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:029:0006 відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, на підставі технічної документації, яка розроблена під обслуговування неіснуючого житлового будинку, право власності на який зареєстровано з порушенням чинного законодавства, а також з урахуванням того, що Київська міська рада рішення про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або у користування (оренду) будь-яким фізичним або юридичним особам не приймала, наявні підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а у ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, тобто право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у рішеннях від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 Цивільного кодексу України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, від 21.01.2021 у справі № 921/266/18. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. За змістом ст. 9 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальної громади міста Києва, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить виключно до повноважень Київської міської ради. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. При цьому, згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України, тому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Згідно з п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Способи захисту прав на землю передбачені ст. 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У даному випадку права власника землі - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради порушені незаконними реєстраціями у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на неіснуючий об`єкт нерухомого майна, а також земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, що сформована на підставі документів, зміст яких не відповідає дійсності. Ці порушення створюють перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, оскільки мають наслідком ряд обмежень, зокрема щодо її передачі у платне користування іншим особам. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Відповідно до ч. 10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, зокрема, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Отже, належним та ефективним способом захисту, що відповідає характеру правопорушень та призведе до поновлення порушених прав власника землі в особі позивача, у даному випадку є вимоги про: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідач позов визнала, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Прокурором заявлено клопотання про скасування заходів забезпечення позову, яке мотивовано тим, що вжиті заходи забезпечення позову, обмежать виконання рішення суду. В зв`зку з чим суд вважає за необхідне скасувати вжиті заходи забезпечення позову ухвалою суду від 30.01.2025 р. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 2 ст. 142 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved