Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернулася до суду з позовом (з урахуванням уточнених вимог) до відповідача, про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємицею частини будинку, яка залишилася після смерті її сина [PERSON] . Для оформлення спадщини вона звернулася до нотаріальної контори, проте, постановою відділу державної виконавчої служби Комунарського районного управління юстиції від 16.02.2003 в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5560 грн., на майно спадкодавця накладено арешт. З часу накладення арешту пройшло більше 20 років, проте арешт з майна відповідачем знято не було, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом, оскільки арешт майна порушує її права і остання не може оформити спадщину, яка належить їй. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. У судове засідання позивач не з`явилась, від її представника надано заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини. Судова повістка надсилалась за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] . Про поважні причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання представника позивача про слухання справи за його відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ. Ухвалою судді від 08.07.2024 р. за цим позовом відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті позову, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.11.2024 р. витребувано з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради додаткову інформацію, підготовче засідання відкладено. Ухвалою суду від 20.01.2025 р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] , підготовче засідання відкладено. Ухвалою суду від 17.03.2025 р. виключено із складу відповідачів Шосту Запорізьку державну нотаріальну контору. Ухвалою суду від 17.03.2025 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті 10.04.2025 року. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.08.1980 року [PERSON] є сином позивачки [PERSON] . Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.03.2001 по кримінальній справі № 1-213/2001, [PERSON] визнано винним за ч. 3 ст.101, ч.3 ст. 206 КК України. Заявлені цивільні позови задоволені, стягнуто: на користь [PERSON] з [PERSON] 5560,00 грн.; на користь [PERSON] з [PERSON] 3560 грн. Постановою відділу державної виконавчої служби Комунарського районного управління юстиції від 16.02.2003 в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 5560 грн., на майно боржника накладено арешт. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( архівний запис) постановою б/н , 16.02.2004 року, вх.. 364 20.02.2004 року накладений арешт на невизначене майно [PERSON] ( [PERSON] ), дата народження [INFO] Комунарським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя. Згідно відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ( м. Одеса) виконавче провадження знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом № 2274/5 від 25.12.2008 року Міністерства Юстиції України. [INFO] [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з частини будинку з надвірними спорудами, розташованими по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Дмитрієвою Н.П., державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори 09 січня 2020 року, р. № 4-1. Інша частина вказаного будинку належить позивачу [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчено Дмитрієвою Н.П., державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори 16 червня 2018 року, р. № 4-661. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Вартановою О.С. № 44/2021 після смерті [INFO] [PERSON] , спадкоємцем за законом є [PERSON] . Відомості про інших спадкоємців відсутні. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. Згідно з ст. 41 Конституції України,\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України,\~власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначене положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979, у якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Частиною другою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визначена заборона позбавлення власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. У цій частині встановлюються підстави та обмеження можливого позбавлення права власності. Частиною третьою 3 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 Постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року роз`яснив, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Велика Палати Верховного Суду у своїй постанові від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19, дійшла висновку про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. За п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню, серед іншого, у разі смерті боржника. Наслідками закінчення виконавчого провадження за частиною 1 ст. 40 даного Закону є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, та скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Як вбачається з вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, що діяв на момент закінчення виконавчих проваджень, виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. На переконання суду, особа не повинна нести негативні наслідки обтяження належного йому майна, у разі правової невизначеності окремих державних інститутів, втрати документів державними органами, неможливості встановити обставини, з незалежних від позивача причин. За відсутності будь-якого чинного зобов`язання стосовно власника майна, обтяження порушує право позивача як власника майна на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном, а тому враховуючи, що з часу виникнення підстави для обтяження пройшов тривалий час, а також підстави для накладення існуючого обтяження, суд дійшов висновку про те, що воно підлягає скасуванню.

Outcome: approved