Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~В липні 2024 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, в якому зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21.04.2001. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20.12.2022 шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу 18.08.2005 за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 91,1 кв.м. на земельній ділянці площею 1500 кв.м. За спільною згодою будинок було зареєстровано за відповідачем по справі. За час подружнього життя будь-яких договорів між позивачкою та відповідачем щодо розподілу набутого майна не укладалося, також не укладався шлюбний договір. На теперішній час сторони не можуть добровільно поділити спірне майно, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з даним позовом в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91,1 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 1500 кв.м. за вказаною адресою. Ухвалою від 18.07.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. В ході підготовчого засідання було встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває в місцях позбавлення волі та відбуває покарання у ДУ «Кам`янська виправна колонія» (№101) за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.09.2024, у зв`язку з чим його участь у розгляді справи було забезпечено за допомогою відеоконференцзв`язку. [PERSON] було роз`яснено положення ст.ст. 13, 14 ЗУ «Про безоплатну правничу допомогу», та про можливість звернення до центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою про призначення йому захисника. Відповідач [PERSON] будь-яких письмових клопотань, заяв, а так само і відзову до суду не надав. Ухвалою суду від 27.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, в режимі відеоконференцзв`язку, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, оскільки вважає, що позивачка не має права на спірне нерухоме майно, оскільки його було придбано за рахунок виключно грошових коштів, які належать відповідачу. За клопотанням відповідача [PERSON] в ході розгляду справи в якості свідків допитані [PERSON] та [PERSON] . Так свідок [PERSON] суду повідомив, що він є племінником відповідача. Також повідомив, що його батько, відповідач [PERSON] , та їхній батько (дідусь свідка) мешкали у квартирі в м. Запоріжжя. У 2005 році вони у трьох продали вказану квартиру, після чого на отримані гроші [PERSON] та дідусь свідка придбали будинок в [ADDRESS] . В цьому будинку мешкав дідусь, який помер приблизно у 2006 році. З 2006 року у будинку ніхто не мешкав. Відповідач та позивачка інколи приїжджали до села, однак постійно мешкали в м. Запоріжжя. Позивачка постійно у будинку ніколи не мешкала. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є рідним братом [PERSON] . З позивачкою [PERSON] у нього склались погані відносини. У 2005 році він, [PERSON] та їхній батько продали квартирну, та на отримані гроші купили будинок у с. Степне, при цьому домовились, що вказаний будинок купується для брата [PERSON] . Спочатку в будинку мешкав батько свідка, однак згодом помер, після чого будинок стояв порожній. Позивачка [PERSON] постійно в спірному будинку ніколи не мешкала, земельну ділянку не обробляла. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20.12.2022 у справі № 317/18/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу було встановлено, що 21.04.2001 між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Вказаним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20.12.2022 шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21.04.2001 Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис №202, розірвано. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 18.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., та зареєстровано в реєстрі за № 4126 встановлено, що [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 23) Відповідно до копії свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 30.10.2013 встановлено, що [PERSON] набув у власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 2322188600:05:001:0004 (а.с. 22, 24) Аналогічна інформація міститься в інформаційній довідці з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 394634756 від 12.09.2024 (а.с. 77-80) Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16.09.2024, який набрав законної сили 17.10.2024, у справі № 317/4666/24, відносно [PERSON] , було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.06.2024 на земельну ділянку [ADDRESS] (реєстраційний номер 197277323221) та на житловий будинок за цією ж адресою (реєстраційний номер 9898424), що належать [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91,1 кв.м., може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), оскільки придбаний в період шлюбу, а відповідних доказів того, що його було набуто за особисті кошти відповідача, а також не в інтересах сім`ї суду не надано. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Отже, враховуючи, що житловий будинок адресою: [ADDRESS] , набутий сторонами за час шлюбу, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Що стосується позовних вимог з приводу виділення позивачеві у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 1500 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити наступне: Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Постанова КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17. Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved