Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

21 лютого 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя майно у виді двох житлових будинків, квартири, офісу, трьох транспортних засобів та визнати за нею у спільній сумісній власності подружжя право власності на частину транспортних засобів VOLKSWAGEN ID.4, MITSUBISHI OUTLANDER, RENAULT LOGAN, заборонивши зняття їх з обліку та відчуження. В обґрунтування позову послалася на те, що 07 серпня 2004 року вона, [PERSON] , вступила у шлюб з [PERSON] . Під час шлюбу у сторін народилися сини: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області розглядається цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. За час перебування в шлюбі сторонами придбане нерухоме і рухоме майно. Так, 03 вересня 2007 року сторони купили у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальна площа якого складає 60,90 кв. м, жила - 33,70 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 443,0 кв. м, держфонду. Угода була оформлена Договором дарування житлового будинку, згідно з яким [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , подарував [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальна площа якого складає 60,90 кв. м, жила 33,70 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 443,00 кв. м, держфонду. На зазначеній земельній ділянці розташовані: житловий будинок А (шл. бетон), сарай-літні кухня Б (шл. блок), вбиральня В (дерево), гараж Г (цегла), навіс Д (обшито з трьох сторін), дворове покриття І (бетон), огорожа №№ 3-6 (метал. дерево). Позивачка вказує, що після оформлення документів на вказаний будинок, сторони переселились до будинку, зареєструвалися в ньому. З 2007 року по день звернення з позовом сторони зробили капітальний ремонт будинку, його перепланування. Збільшили житлову і загальну площу будинку, зробили новий дах, облаштували другий поверх (мансарду), збудували нові господарчі будівлі. Після проведення всіх покращень домоволодіння в декілька разів збільшило вартість і має бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. 20 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Придбане домоволодіння складається з житлового будинку А1 (шл. бетон), загальна площа 49,3.кв. м, житлова - 25,0 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: вбиральня Б1, літня кухня В1, гараж Г1, сарай Е1, огорожа №№ 1-3, замощення № 1, П, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1211900000:02:016:0298, загальна площа якої 0,0397 га, вид використання: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 06 травня 2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої 34,2 кв. м, житлова - 18,4 кв. м. Квартира знаходиться в житловому будинку літ А-5 та складається з : 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, І-балкон. 09 січня 2017 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна укладеного між Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРО»», в особі голови Правління Пустового Сергія Миколайовича, та [PERSON] придбано офіс, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,1616 га та 0,0015 га, які знаходяться в комунальній власності, загальнодержавні кадастрові номери земельних ділянок 1211900000:03:011:0075, 1211900000:03:011:0231. Офіс (нежитлове приміщення) загальною площею 64,5 кв. м, основною площею 46,4 кв. м належало Продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів 24 травня 2007 року, серія [NUMBER] , зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2007 року, номер витягу: 14673336, реєстраційний номер: 2618774. Продаж нерухомого майна вчинено за домовленістю сторін за ціною - 655 000,00 грн. На даний час в цьому приміщенні функціонує магазин, де веде підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] . Окрім нерухомого майна в період шлюбу сторонами придбано майно: автомобіль MITSUBISHI, техпаспорт СТТ № 613886, реєстраційний номер [NUMBER] , 2021 року випуску, тип CWO/GF211/ [NUMBER] , тип кузова АС, об`єм двигуна 1998; автомобіль Renault Logan, реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль Wvid4 cro22, pure + 2022 р., реєстраційний номер [NUMBER] . Всі транспортні засоби зареєстровані у Територіальному сервісному центрі № 1246 (РСЦ МВС № 1246) на ім`я відповідача [PERSON] . Позивачка вказує, що вона одноособово користується автомобілем MITSUBISHI реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідач вимагає надати йому автомобіль MITSUBISHI реєстраційний номер [NUMBER] для відчуження. Вирішити питання добровільно по розподілу сумісного майна відповідач не бажає і позивачка вимушена звернутись з цим позовом до суду. В правове обґрунтування позову послалася на положення ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України. 21 лютого 2024 року позивачкою подано заяву про забезпечення позову у справі. Постановленою судом ухвалою від 23 лютого 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову повернуто заявниці. Постановленою судом ухвалою від 23 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення її недоліків. 29 лютого 2024 року позивачкою подано уточнену позовну заяву на виконання ухвали суду від 23 лютого 2024 року, в якій вона просила суду визнати за нею право власності на частину спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] у виді двох житлових будинків, квартири, офісу, трьох транспортних засобів. В уточненій позовній заяві вказала на те, що не просила суд про визнання договору дарування (правочину) удаваним, тому, що 03 вересня 2007 року сторони купили житловий будинок [ADDRESS] за гроші. Вона вказує в позовній заяві, що з 2007 року по час звернення вона з відповідачем зробили капітальний ремонт будинку, перепланування будинку, збільшили житлову і загальну площу будинку, зробили нову кришу облаштували другий поверх (мансарду), збудували нові господарчі будівлі. Після проведення всіх покращень домоволодіння в декілька десятків разів збільшило свою вартість і має бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Крім того продавець [PERSON] надав сторонам розписку про отримання коштів за проданий будинок. 29 лютого 2024 року позивачкою подано заяву про забезпечення позову у справі. Постановленою судом ухвалою від 01 березня 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено. До набрання законної сили рішенням у справі заборонено [PERSON] вчиняти певні дії, а саме знімати з обліку у Територіальному сервісному центрі № 1246 (РСЦ МВС № 1246) та робити відчуження транспортних засобів: VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску, об`єм двигуна - Е-електро, дата реєстрації - 24 січня 2024 року; MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску, об`єм двигуна - 1998 см. куб., дата реєстрації - 25 серпня 2022 року; RENAULT LOGAN, 2010 року випуску, об`єм двигуна - 1598 см. куб., дата реєстрації - 29 вересня 2017 року. Постановленою судом ухвалою від 07 березня 2024 року, після отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, встановлено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. 20 березня 2024 року позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог у виді позовної заяви (уточнюючої), в якій остання просила визнати за нею право власності на частину спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] у виді двох житлових будинків, квартири, офісу, трьох транспортних засобів, визнавши удаваним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , на [ADDRESS] та визнати цю угоду договором купівлі-продажу. 20 березня 2024 року позивачкою подано заяву про забезпечення позову. 20 березня 2024 року судом отримано відповідь Територіального сервісного центру № 1246 (РСЦ МВС № 1246) на ухвалу про забезпечення позову, якою повідомлено про накладення заборони на автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску та що автомобілі VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску, RENAULT LOGAN, 2010 року випуску 23 та 24 лютого 2024 року, відповідно, перереєстровані на нового власника [PERSON] /а.с.69/. Постановленою судом ухвалою від 21 березня 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову повернуто заявниці. 21 березня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у позові. У відзиві відповідач визнав факт укладення шлюбу, наявності дітей. Вказує, що позивачка у справі фактично проживає окремо від нього за адресою: [ADDRESS] . Відповідач продовжує проживати за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що є не доведеною обставина, що будинок [ADDRESS] , право власності на який підтверджується Договором дарування, серія ВЕХ № 66101 від 03 вересня 2007 року є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім цього, на момент укладання договору позивачка закінчувала Дніпропетровську державну фінансову академію, що підтверджується особовим листком по кадрів [PERSON] . Таким чином, позивачка не працювала, не могла повною мірою вкладати гроші в ремонт будинку, на що посилається в позовній заяві. Окрім цього, приймання її участі в покращенні житлового будинку [ADDRESS] не підтверджується жодними доказами. Вказує, що офіс, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,1616 га та 0,0015 га, які знаходяться в комунальній власності, загальнодержавні кадастрові номери земельних ділянок 1211900000:03:011:0075, 1211900000:03:011:0231; офіс (нежитлове приміщення) загальною площею 64,5 кв. м, основною площею 46,4 кв. м, придбане ним разом із його партнером по підприємницькій діяльності [PERSON] , тому вищевказане нерухоме майно не може бути визнане судом як спільна сумісна власність. Вищевказане може бути підтверджене [PERSON] . Окрім цього, звертає увагу на те, що фактично офісом користується він та його партнер у рівних долях, останній давав відповідачеві гроші для купівлі приміщення для ведення підприємницької діяльності, проте документально спірний офіс оформлений на позивачку у справі. Вважає за доцільне залишити вищевказаний офіс в його одноособовій власності, а право власності [PERSON] на офіс, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,1616 га та 0,0015 га які знаходяться в комунальній власності, загальнодержавні кадастрові номери земельних ділянок 1211900000:03:011:0075, 1211900000:03:011:0231 - припинити. Зазначає, що майно у виді автомобілів MITSUBISHI OUTLANDER, VOLKSWAGEN ID.4, RENAULT LOGAN не є спільною сумісною власністю. VOLKSWAGEN ID.4 ним проданий, оскільки вид діяльності відповідача не приносить достатнього доходу. Гроші, отримані від продажу автомобіля пішли на утримання родини, а також погашення кредитних зобов`язань, взятих з метою утримання вищевказаного нерухомого майна, дострокового погашення кредиту за автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску, утримання спільних дітей. Автомобіль RENAULT LOGAN, 2010 року випуску був ним проданий, оскільки був пошкоджений у ДТП в момент користування автомобілем [PERSON] за 32\~000 грн. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску придбаний у кредит. Внесення коштів за покупку вищевказаного автомобіля здійснювалось [PERSON] , одноособово. Окрім цього кредит був достроково закритий, оскільки його діловий партнер, [PERSON] , надав відповідачеві грошову суму для дострокового закриття кредиту. Проте, зазначеним автомобілем користувалась та користується позивачка одноособово. Він неодноразово звертався до [PERSON] щодо добровільного повернення автомобіля, оскільки він потрібен для вирішення питань, пов`язаних з вихованням спільних дітей. [PERSON] відмовляла відповідачеві в поверненні автомобіля. Вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, не підтвердила наявність грошових коштів на придбання спірного рухомого та нерухомого майна. Вказує, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за спільні сумісні гроші під час перебування у шлюбі. Однак ключі від квартири та самою квартирою розпоряджається позивачка на власний розсуд. Йому відомо, що квартира здається в оренду. Середня ціна за оренду такої квартири складає приблизно 7\~000,00 грн. За 28 місяців оренди позивачка отримала приблизно 196 000 грн орендної плати. Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] придбаний за спільні сумісні гроші під час перебування сторін у шлюбі. Позивачкою у справі відібрані речі побутового вжитку, а також ювелірні вироби із золота, загальною вартістю приблизно 200\~000,00 грн, які остання відмовляється повертати, зокрема комплект коліс на суму 40 000 грн до автомобіля, придбаного відповідачем за власні кошти та чоловічі ювелірні прикраси, його особистого використання. Проти визнання зазначеної квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю відповідач не заперечує. Наголошує, що визначена позивачкою вартість спірного нерухомого та рухомого майна не відповідає дійсності. Всі гроші, отримані з продажу майна, а також власні доходи відповідач витрачає виключно на утримання спірного нерухомого майна, дострокове погашення кредиту на автомобіль, винагороду найманого працівника, який допомагає йому в утриманні трьох неповнолітніх дітей, вихованням яких він вимушений займатись одноособово, оскільки позивачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. В правове обґрунтування відзиву посилається на статтю 41 Конституції України, ст. 21, 60, 61, 65, 69, 71 СК України, ст. 321, 325, 328, 355, 364, 368 ЦК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у: постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18); постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц; постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18; постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, правову позицію Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, пункт 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». 21 березня 2024 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву. Зустрічний позов обґрунтовує обставинами, вказаними у відзиві на позов та тим, що офіс, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,1616 га та 0,0015 га, які знаходяться в комунальній власності, загальнодержавні кадастрові номери земельних ділянок 1211900000:03:011:0075, 1211900000:03:011:0231; офіс (нежитлове приміщення) загальною площею 64,5 кв. м, основною площею 46,4 кв. м, придбане ним разом із його партнером по підприємницькій діяльності: [PERSON] для підприємницької діяльності і не є майном подружжя. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску придбаний у кредит. Внесення коштів за покупку вищевказаного автомобіля здійснювалось [PERSON] , одноособово. Окрім цього кредит був достроково закритий, оскільки його діловий партнер, [PERSON] , надав відповідачеві грошову суму для дострокового закриття кредиту. Вказує, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В правове обґрунтування зустрічного позову посилається на ч. 1 ст. 328, ст. 325, 355, 368 ЦК України, ст. 60, 65, 69 СК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у: постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18); постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц; постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18; постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, правову позицію Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, пункт 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». 09 квітня 2024 року позивачкою подано заяву про забезпечення позову. Постановленою судом ухвалою від 10 квітня 2024 року заяву позивачки про забезпечення позову задоволено. До набрання законної сили рішенням заборонено [PERSON] вчиняти певні дії, а саме відчужувати будь-яким способом житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 60,90 кв. м, жила - 33,70 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 443,00 кв. м, держфонду. Постановленою судом ухвалою від 15 квітня 2024 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, подану у виді позовної заяви (уточнюючої), подану 20 березня 2024 року, повернуто заявниці. Постановленою судом ухвалою від 15 квітня 2024 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , об`єднано їх в одне провадження. 28 травня 2024 року представником відповідача за первісним позовом подано клопотання про зупинення провадження у справі. 02 липня 2024 року позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог до редакції, чинній на момент розгляду справи, прийняту судом до розгляду в судовому засіданні 06 серпня 2024 року. У заяві позивачка вказує, що [PERSON] приховував від неї, що будинок за адресою: [ADDRESS] , оформлений договором дарування, а не договором купівлі-продажу й про вказану обставину вона дізналася у 2024 році. Житловий будинок [ADDRESS] був першим їх придбанням, як подружжя. На придбання спільного будинку витрачені спільні грошові кошти подружжя у розмірі 30\~000,00 грн. Інша сторона правочину, [PERSON] помер. Спадкоємцями після його смерті є дві його доньки. [PERSON] , яка є донькою померлого підтверджує про те, що було укладено саме договір купівлі-продажу. Їй достеменно відомо, що будинок [ADDRESS] [PERSON] купив у її батька за 30000,00 доларів США, в той час, як угода була оформлена договором дарування. Продавець [PERSON] надав їм розписку, про отримання коштів за проданий будинок, яка знаходиться у відповідача разом з усіма документами. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] ввели в оману приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Баку О. В., яка посвідчила цей договір. З 2007 року по час звернення сторони за кошти сім`ї зробили капітальний ремонт будинку, його перепланування, збільшили житлову і загальну площу будинку, зробили нову кришу, облаштували другий поверх (мансарду), збудували нові господарчі будівлі. В правове обґрунтування вимоги про визнання договору удаваним посилається на ст. 235 ЦК України. 09 липня 2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. У відзиві представник указав на необґрунтованість вимоги про визнання договору удаваним. Послався на положення ст. 6, 11, 15, ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203, 235, 626, 628, 638, 655, 717 ЦК України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18), Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц. Зазначив, що позивачкою не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу та доказів на підтвердження отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів. Воля сторін договору на дарування спірного житлового будинку зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування, відсутні докази про намір сторін укласти інший договір. Позивачка не довела удаваності договору дарування житлового будинку від 03 вересня 2007 року з метою приховання іншого правочину. Вказав, що укладаючи спірний договір дарування, відповідач з [PERSON] , як сторони договору, повністю усвідомлювали, що укладали саме договір дарування, а не будь-який інший договір. Заява позивачки не підтверджує доводів [PERSON] щодо наявності у відповідача та померлого [PERSON] мотиву здійснити продаж житлового будинку, не містить відомостей щодо факту та обставин передачі один одному грошових коштів за подарований будинок. Твердження [PERSON] стосовно подій, які мали місце майже 20 років тому, не можна вважати належними доказами, адже наразі достовірно невідомо, у який відносинах [PERSON] перебувала із померлим батьком, які відомості померлий їй розповідав, а також, в чому полягає зацікавленість [PERSON] стосовно правочину, який мав місце в 2007 році. [PERSON] з 2007 року по теперішній час, як спадкоємиця майна [PERSON] , не оскаржувала, як за життя, так і після смерті батька, факт нібито удаваного правочину. Наголошує, що не встановлено точно, коли саме позивачка дізналась про своє нібито порушене право (з 2007 року до теперішнього часу) і будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску строків позовної давності [PERSON] . Строк позовної давності для звернення до суду пропущено, про укладення договору дарування позивачка знала з моменту його укладення, оскільки відповідач з нею перебували у шлюбі, вели спільне господарство. Постановленою судом ухвалою від 06 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цивільній справі. Постановленою судом ухвалою від 06 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 29 жовтня 2024 року представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про визнання договору дарування удаваним та визнання його спільною сумісною власністю подружжя з причин, указаних у відзиві та з посиланням на положення ст. 253, 258, 261, 267, 728 ЦК України. 10 лютого 2025 року представником відповідача подано заяву про забезпечення позову. Постановленою судом ухвалою від 11 лютого 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням заборонено [PERSON] вчиняти певні дії, а саме відчужувати будь-яким способом нерухоме майно у виді магазину, загальною площею 65,7 кв. м, корисною площею 63,6 кв. м, допоміжною площею 2,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11 квітня 2025 року до участі у справі допущено в якості представниці відповідача адвоката Хлидчи В. С. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що за весь час проживання у шлюбі сторони мали спільний бюджет, підтримували один одного, будували будинок. Як позивачка, так і відповідач працювали. Після припинення шлюбних відносин відповідач заборонив позивачці жити в спільному будинку та вона змушена була виїхати з нього. Вказала, що відповідач ще має гараж у гаражному кооперативі, про поділ якого вона не заявляє. Мирним чином вирішити спір сторони не можуть. Відповідач відмовляється йти на контакт, продовжує користуватися всім майном, а позивачка вимушена сплачувати за нього комунальні та інші платежі через те, що майно оформлено на неї. Вказує, що для придбання будинку [ADDRESS] з 2004 по 2007 рік сім`я збирала кошти, які відали [PERSON] в якості вартості будинку. Весь час проживання з відповідачем вона вважала, що будинок придбаний за договором купівлі-продажу та про те, що він набутий за договором дарування дізналася при виїзді з будинку. При вчиненні угоди з придбання будинку вона присутньою не була. Оформленням цієї нерухомості займався відповідач з його матір`ю. Документів з оформлення права, окрім розписки про отримання [PERSON] коштів, вона не бачила. Після придбання будинку він був в незадовільному стані, внаслідок чого сім`я витрачала спільні кошти для його перебудови. Про те, що машина була зареєстрована особисто на відповідача вона не знала, той повідомляв, що машина оформлена на сім`ю. Наголосила, що дійсно квартира у місті Дніпро передавалася в найм, однак після виникнення спору квартиру не винаймають. В судовому засіданні представниця позивачки за первісним позовом позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснення надала аналогічні позовній заяві з уточненнями. Вказала на неправомірність дій відповідача. Вказала, що відповідач отримав страхове відшкодування від страхової компанії за пошкодження, які отримав автомобіль RENAULT LOGAN, 2010 року випуску, половину яких позивачці не віддав. Зазначила на підтвердження третьою особою-2 факту вчинення купівлі-продажу, а не дарування. Представник відповідача за первісним позовом, адвокат Сівацький А. М., підтримав вимоги зустрічного позову та заперечив проти вимог первісного. Пояснив, що відповідач частково не визнає позовну заяву в обсязі, вказаному у відзиві. Вказав, що між [PERSON] та [PERSON] був складений саме договір дарування. [PERSON] подарував відповідачеві квартиру за власним бажанням. Коштів від відповідача чи від позивачки [PERSON] не отримував. Доказів істотного збільшення вартості будинку внаслідок покращень позивачкою не надано. Наголосив на безпідставності позовних вимог у цій частині та в частині визнання за позивачкою права власності на будинок [ADDRESS] . Наголосив, що автомобіль RENAULT LOGAN, 2010 року випуску потрапив у ДТП, внаслідок чого не був придатний для використання та проданий відповідачем іншій особі. Автомобілем MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску користується позивачка, а автомобіль VOLKSWAGEN ID.4 взятий у кредит та проданий через погашення кредиту іншою особою. Представниця відповідача за первісним позовом, адвокат Хлидчи В. С., у судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову та просила відмовити в первісному. Пояснила, що пояснення третьої особи-2 не є належним доказом на підтвердження позовних вимог. Указала на те, що належних доказів на підтвердження позову позивачки щодо будинку [ADDRESS] не надано. Підтримала зустрічний позов. 19 березня 2025 року відповідачем за первісним позовом подано заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій відповідач просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний. Третя особа-1 в судове засідання не з`явилася, згідно з заявою просила розглянути справу у її відсутність. Третя особа-2, [PERSON] , у судовому засіданні 19 листопада 2024 року пояснила, що [PERSON] не був родичем її батька - [PERSON] . У 2007 році її батько приніс до сім`ї грошові кошти в розмірі 30\~000,00 доларів США від продажу будинку [ADDRESS] , які поділилися між родиною. Вона вважала, що будинок був проданий, про що повідомляв їй батько. Продажем будинку займався лише батько, оскільки будинок був його. Після смерті батька спадкоємцями є вона та [PERSON] . Про договір дарування вона дізналася від позивачки. Свідоцтво про право на спадщину після [PERSON] нею не отримувалося. В судові засідання 28 січня 2025 року, 20 березня 2025 року та 11 квітня 2025 року [PERSON] не з`явилася, підстав неявки не повідомила. Дослідивши доводи заяв по суті справи, заслухавши пояснення представників сторін, позивачки, третьої особи, перевіривши доводи сторін доказами, наданими сторонами у копіях та отриманими судом, суд висновує таке. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом установлено, що 07 серпня 2004 року [PERSON] , вступила у шлюб з [PERSON] , що підтверджує надане у копії свідоцтво про одруження серії [NUMBER] /а.с.9/. Згідно з наданими у копіях свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] /а.с.9, зворот-10/, під час шлюбу у сторін народилися сини: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також, обставини щодо укладення шлюбу встановлені і рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області\~від 04 квітня 2024 року у справі № 183/1660/24, що набрало законної сили 07 травня 2024 року, яким шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 07 серпня 2004 року виконкомом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 2, розірвано. Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що у лютому 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу.\~В позовній заяві позивачка зазначила, окрім іншого, що подружнє життя з відповідачем не склалось, у зв`язку з чим вони у грудні 2023 року припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Діти залишилися проживати з відповідачем, а позивачка пішла проживати в орендовану квартиру. Відповідач правом на подання відзиву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, відповідач не скористався. Будь-яких клопотань чи заяв від відповідача не надходило. З наданого суду договору дарування житлового будинку вбачається, що 03 вересня 2007 року, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, [PERSON] , іменований далі «Дарувальник» та [PERSON] , іменований далі «Обдарований», склали цей договір про таке. Дарувальник подарував, а Обдарований прийняв в дар житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 60,90 кв. м, жила - 33,70 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 443,00 кв. м, держфонду. Надалі «житловий будинок». На зазначеній земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А» (шл. бетон), сарай-літня кухня «Б» (шл. блок), вбиральня «В» (дерево), гараж «Г» (цегла), навіс «Д» (обшито з: трьох сторін), дворове покриття «І» (бетон), огорожа №№ 3-6 (метал, дерево). Цей житловий будинок належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Новомосковською державною нотаріальною конторою 09 червня 1995 року, № 4011, зареєстрованого Новомосковським БТІ 27 червня 1995 року, № А1307-10. Дар цей сторони оцінюють в 36 981,00 гривень. Відповідно до відомостей, викладених витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15782011, виданого Новомосковським БТІ 03 вересня 2007 року, вартість житлового будинку і надвірних будівель і споруд становить 36 981,00 гривень. Дарувальник та Обдарований однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру удаваного, і не є зловмисним, також підтверджують, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору. За твердженням Дарувальника у нього відсутні обставини, що примушують укласти цей договір на вкрай невигідних умовах. Право власності на житловий будинок у Обдарованого виникає з моменту передачі речі. Всі документи на вказаний будинок та ключі від нього передані Обдарованому до підписання цього договору, що означає символічну передачу речі. Юридичні наслідки договору, а також зміст ст. 182, 215-237,334 ЦК України, ст. 81, 82, 120, 125 ЗК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Договір посвідчено Бакою О. В., приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі під № 4925 /а.с.11/. 03 жовтня 2007 року право власності на будинок за відповідачем зареєстровано у КМ «Новомосковське МБТІ» за № 21124453 /а.с.12/ та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с.87/. 09 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого Кокосадзе Л. В., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 264 /а.с.22, 23, 24/, укладеним між Приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРО»», в особі голови Правління Пустового Сергія Миколайовича, та [PERSON] , позивачкою набуто у приватну власність офіс за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,1616 га та 0,0015 га, які знаходяться в комунальній власності, загальнодержавні кадастрові номери земельних ділянок 1211900000:03:011:0075, 1211900000:03:011:0231. Офіс (нежитлове приміщення) загальною площею 64,5 кв. м, основною площею 46,4 кв. м., належало Продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Новомосковської міської ради депутатів 24 травня 2007 року, серія [NUMBER] , зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 24 травня 2007 року, номер витягу: 14673336, реєстраційний номер: 2618774. Продаж нерухомого майна вчинено за домовленістю сторін за ціною - 655 000,00 грн. Договір укладений покупцем за письмовою згодою другого з подружжя, [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. 09 лютого 2017 року. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 412377170 /а.с.206-207/ вбачається, що за [PERSON] станом на 10 лютого 2025 року у державному реєстрі наявна інформація про зареєстроване право: - власності на магазин, не об`єкт житлової нерухомості, з описом: магазин загальною площею 65,7 кв. м, корисною площею 63,6 кв. м, допоміжною площею 2,1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 264, виданий 09.02.2017, видавник: Кокосадзе Л. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу; - оренди земельної ділянки кадастровий номер: \~ \~ \~ \~1211900000:03:011:0075, з описом: площа (га): 0.1616, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, адреса: [ADDRESS] , на підставі: відомостей з ДЗК, серія та номер: 1070967, виданих 15.02.2018, видавник: Державний земельний кадастр; договір оренди земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 05.02.2018, видавник: Орендодавець: Новомосковська міська рада; Орендар: [PERSON] ; додаткова угода щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, укладеного 05.02.2018 року, серія та номер: б/н, виданого 11.05.2021, видавник: Орендодавець: Новомосковська міська рада; Орендар: [PERSON] , дата закінчення дії: 11.05.2027, з автоматичним продовженням дії договору. Земельна ділянка загальною площею 0,1616 га. Умовна площа земельної ділянки, переданої в оренду 0,0011 га. На земельній ділянці знаходиться вбудоване приміщення офісу. Згідно з висновком до Звіту про оцінку вартості офісу загальною площею 64,5 кв. м за адресою: [ADDRESS] , складеного оцінювачем ФОП [PERSON] , станом на 18 березня 2024 року ринкова вартість приміщення становить 2\~192\~310,00 грн /а.с.133, 134/. 12 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Бакою О. В., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі під № 2777, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] за домовленістю сторін ціною 312400,00 грн /а.с.13-14, 15/. Придбане домоволодіння складається з житлового будинку А1 (шл. бетон), загальна площа 49,3 кв. м, житлова - 25,0 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами: вбиральня Б1, літня кухня В1, гараж Г1, сарай Д1, сарай Е1, огорожа №№ 1-3, замощення № 1, ІІ, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1211900000:02:016:0298, загальна площа якої 0,0397 га, вид використання: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 412377170 /а.с.206-207/ вбачається, що за [PERSON] станом на 10 лютого 2025 року у державному реєстрі наявна інформація про зареєстроване право власності на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею (кв. м): 49.3, житловою площею (кв. м): 25, матеріали стін: шл/бетон, з описом: Житловий будинок А1 з господарськими будівлями та спорудами: вбиральня Б1, літня кухня В1, гараж Г1, сарай Д1, сарай Е1, огорожа №№ 1-3, замощення №№ 1,11 за адресою: [ADDRESS] , ціна нерухомого майна, встановлена у договорі 312 400,00 грн, на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: 2777, виданий 12.10.2021, видавник: державної реєстрації: приватний нотаріус Новомосковського \~ \~ \~ \~районного нотаріального округу Бака О. В. 06 травня 2021 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за договірною ціною 342 078,00 грн квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальна площа якої 34,2 кв. м, житлова - 18,4 кв. м. Квартира знаходиться в житловому будинку літ А-5 та складається з: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, І-балкон. Договір посвідчено Філімончук О. М., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за № 1016 /а.с.16-17, 18, 19-20, 21/. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 412377170 /а.с.206-207/ вбачається, що за [PERSON] станом на 10 лютого 2025 року у державному реєстрі наявна інформація про зареєстроване право: - власності на квартиру, об`єкт житлової нерухомості загальною площею (кв. м): 34.2, житловою площею (кв. м): 18.4, з описом: квартира знаходиться в житловому будинку літ. А-5 та складається з: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, І-балкон, ціною нерухомого майна, \~ \~ \~ \~встановленою у договорі 342 078,00 грн, адреса: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, квартири, серія та номер: НРА739937, НРА739938, реєстровий № 1016, виданий 06.05.2021, видавник: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Філімончук О. М.; - власності на магазин, не об`єкт житлової нерухомості, з описом: магазин загальною площею 65,7 кв. м., корисною площею 63,6 кв. м., допоміжною площею 2,1 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі: договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 264, виданий 09.02.2017, видавник: Кокосадзе Л. В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу; - оренди земельної ділянки кадастровий номер: \~ \~ \~ \~1211900000:03:011:0075, з описом: площа (га): 0.1616, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, адреса: [ADDRESS] , на підставі: відомостей з ДЗК, серія та номер: 1070967, виданих 15.02.2018, видавник: Державний земельний кадастр; договір оренди земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 05.02.2018, видавник: Орендодавець: Новомосковська міська рада; Орендар: [PERSON] ; додаткова угода щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, укладеного 05.02.2018 року, серія та номер: б/н, виданого 11.05.2021, видавник: Орендодавець: Новомосковська міська рада; Орендар: [PERSON] , дата закінчення дії: 11.05.2027, з автоматичним продовженням дії договору. Земельна ділянка загальною площею 0,1616 га. Умовна площа земельної ділянки, переданої в оренду 0,0011 га. На земельній ділянці знаходиться вбудоване приміщення офісу. З копії відповіді Територіального сервісного центру МВС № 1246 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) від 27 лютого 2024 року № 31/29-1246-П-61 /а.с.42, 51/ вбачається, що згідно з наявною інформацією в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, станом на 22 лютого 2024 року, за громадянином [PERSON] , [INFO] , зареєстровано три транспортних засоби, а саме: - автомобіль VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску, об`єм двигуна - Е-електро, дата реєстрації - 24 січня 2024 року; - автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску, об`єм двигуна - 1998 см.куб., дата реєстрації - 25 серпня 2022 року; - автомобіль RENAULT LOGAN, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1598 см. куб., дата реєстрації - 29 вересня 2017 року. 20 березня 2024 року судом отримано відповідь Територіального сервісного центру № 1246 від 06 березня 2024 року № 31/29-1246/84 на ухвалу про забезпечення позову /а.с.69/, якою, зокрема, повідомлено що: - автомобіль VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску, номерний знак [NUMBER] 23 лютого 2024 року перереєстрований на нового власника [PERSON] ; - автомобіль RENAULT LOGAN, 2010 року випуску, номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 1598 см. куб, 24 лютого 2024 року перереєстрований на нового власника [PERSON] . З виписки АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору 52000095043868 від 30 червня 2013 року за період 01 вересня 2023 року по 22 лютого 2024 року [PERSON] вбачається витрата грошових коштів на придбання продуктів, солодощів, послуг перукаря, товарів для домашніх тварин, придбання пального, одягу, лікарських засобів, плати за спожитий газ [PERSON] , переказ фізичній особі, плата ФОП [PERSON] , переказ з карти /а.с.89, 130/. З виписки з рахунків у національній валюті від 26 лютого 2024 року, історії рахунку № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] має поточний рахунок у Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» [NUMBER] «Під кредит ФО». За вказаним рахунком здійснені операції внесення, поповнення коштів (згідно з договором 19849551005 від 29 серпня 2022 року), переказу та внесення коштів, договірного списання боргу та відсотків (згідно з угодою 636/052 від 29 серпня 2022 року) у період з 29 серпня 2022 року по 22 серпня 2023 року. Дати останнього внесення коштів 22 серпня 2023 року на суму 199\~976,80 грн, зняття 22 серпня 2023 року з призначенням «Дострокове погашення КД № 636/052 від 29 серпня 2022 року за збереженням суми 1-го платежу» на суми 413,61 грн та 205 836,62 грн. Загалом дебет - 546\~739,00 грн, кредит 546\~739,05 грн /а.с.90-91, 131-132/. Згідно з копією талону-повідомленням Єдиного обліку № 5604 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, 25 лютого 2024 року о 13 годині 14 хвилин [PERSON] звернувся до правоохоронного органу з заявою про те, що 25 лютого 2024 року о 13:06 за адресою: район м. Новомосковськ, вул. Нахімова буд. 32, дружина [PERSON] без дозволу дає керувати його автомобілем марки мітцубісі аутлендер нз [NUMBER] стороннім особам /а.с.93, 94, 136, 137/. З наданої суду копії заяви [PERSON] вбачається повідомлення ним про незаконне заволодіння сторонніми особами належним йому транспортним засобом. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 вересня 2024 року № 3984-IX «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» перейменовано окремі населені пункти та райони у Дніпропетровській області: Новомосковський район на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар. Також відповідачем надано: копію Особового листка по обліку кадрів [PERSON] , згідно з яким указано навчальний заклад зі здобуття освіти ДДФА, рік вступу 2002, рік закінчення 2007, відомості про виконувану роботу 2006-2007 менеджер з персоналу, 2007-2007 менеджер з персоналу, 2007 2019 спеціаліст по найму й адаптації персоналу ВАТ «Інтерпайп НМТЗ» /а.с.88, 129/; копію визначення сум нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за січень грудень на суму 80 400,00 грн без визначення року нарахування /а.с.92, 135/. Суд визнає вказані докази недопустимими, оскільки відомості про обставини одержання цих доказів суду не надано, як не надано доказів і на підтвердження особи або органу, яким складена інформація на підтвердження її достовірності. З огляду на заяви по суті справи та пояснення позивачки за первісним позовом, представників сторін, надані докази, судом установлено наявність спору з приводу поділу майна, яке [PERSON] вважає спільною сумісною власністю, набутою у шлюбі, в тому числі оскаржуючи договір дарування, а [PERSON] заперечує таке право частково, заявляє про право особистої власності, в тому числі оспорюючи право [PERSON] на частку у подарованому йому та відчуженому ним у період шлюбу майні. Вирішуючи позов, суд ураховує таке. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)). Вирішуючи позовні вимоги первісного позову у частині житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якого 49,3 кв. м, житлова - 25,0 кв. м, розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 1211900000:02:016:0298, загальна площа якої 0,0397 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої 34,2 кв. м, житлова - 18,4 кв. м, суд висновує, що наданими доказами підтверджується набуття зазначеного майна позивачкою під час перебування у шлюбі з відповідачем і відповідач визнає такий факт, не заперечує проти позову в цій частині. Водночас, суд ураховує й те, що предметом спору в цій частині є поділ майна подружжя, позивачка у позовних вимогах обрала спосіб захисту, згідно з яким просить визнати за нею право власності на частину спільної сумісної власності подружжя на вказане майно. Однак докази, подані у справу свідчать, що вказане майно зареєстроване за позивачкою на праві приватної власності у повній, одноособовій, частці. Відтак, з урахуванням предмету спору, обраного позивачкою способу захисту та положень ст. 16 ЦК України, визнання позову відповідачем у цій частині, який не заперечує проти визнання такого майна спільною сумісною власністю, суд вважає за належне задовольнити позов у цій частині та в порядку поділу майна подружжя, поділити вказане майно між позивачкою та відповідачем, визнавши за кожним з них по частці. Щодо вимог первісного та зустрічного позовів про поділ/визнання особистою власністю відповідача офісу. Позивачка визначає предметом спору в цій частині поділ майна подружжя та у позовних вимогах обрала спосіб захисту, згідно з яким просить визнати за нею право власності на частину спільної сумісної власності подружжя. Докази, подані у справу свідчать, що вказане майно набуте у період шлюбу сторін та також зареєстроване за позивачкою на праві приватної власності у повній, одноособовій, частці. Відповідач, обґрунтовуючи свій зустрічний позов наголошує, що вказане майно придбане ним для використання у власній підприємницькій діяльності разом з іншою особою, за набуті ним, у процесі підприємницької діяльності, особисті кошти. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, саме на відповідача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 57 СК України. Разом із тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення ним підприємницької діяльності перед придбанням спірного офісу, розміру його прибутку та того, що на придбання офісу використані кошти прибутку підприємства, іншої особи ( [PERSON] ), власні, належні відповідачеві до шлюбу кошти, а не дохід відповідача від підприємницької діяльності чи кошти родини [PERSON] . При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що при набутті ним права власності на спірне майно позивачка не працювала, як на непідтверджені доказами. Окрім того, відсутність працевлаштування не може бути підставою для висновку, що позивачка іншими своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) не могла сприяти збільшенню доходу родини. За таких обставин, суд відмовляє відповідачеві у задоволенні його зустрічного позову в цій частині, як не доведеного доказами та вважає за необхідне задовольнити позов позивачки, поділивши, в порядку поділу майна подружжя, вказане майно між позивачкою та відповідачем, визнавши за кожним з них по частці. Також з урахуванням того, що на підставі правовстановлюючого документу до Державного реєстру прав власності за № 18936027 внесено дані щодо належності позивачці майна у виді магазину, на що вказує надана відповідачем інформаційна довідка, суд вважає за необхідне вказати ідентифікуючі дані щодо спірного майна відповідно до даних Державного реєстру. Вирішуючи позовні вимоги первісного позову в частині житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальна площа якого складає 60,90 кв. м, жила - 33,70 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 443,00 кв. м, держфонду, суд ураховує таке. Матеріали справи свідчать, що вказаний будинок набутий відповідачем на підставі договору дарування. Позивачка наголошує на спільній сумісній власності майна та просить визнати за нею в порядку поділу право на його частку. Зазначає на те, що вказане майно набуте за спільні кошти подружжя, а правова підстава набуття майна є не договором дарування, а договором купівлі-продажу. Відповідач заперечує проти таких вимог й вказує, що майно було йому подароване попереднім власником. Просить застосувати позовну давність до цієї вимоги. Так, за ст. 717, ч. 2 ст. 719, ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно зі статтями 727, 728 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Згідно зі ст. 655, ч. 1 ст. 656, ч. 1 ст. 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 2 5 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч. 1, 3 ст. 209 ЦК України). За ч. 1 , 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тлумачення статті 58 ЦК Української РСР та статті 235 ЦК України свідчить, що сторони із вчиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. В постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. В постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12 та в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц (провадження № 61-7118св18), від 06 червня 2018 року у справі № 910/19473/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц (провадження № 61-6516св18), суди касаційної інстанції дійшли таких висновків: - у справі № 6-133цс12: відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов`язує певні правові наслідки, а саме: укладення [PERSON] і [PERSON] договору позики на суму 950 400 грн з метою купівлі спірного нерухомого майна; передача 90 000 доларів США [PERSON] [PERSON] - онуці власниці будинку і присадибної ділянки [PERSON] у момент укладення договорів дарування й визнання цього факту продавцем; відсутність у дорученні [PERSON] імені обдарованого й уповноваження нею [PERSON] на вчинення саме договору купівлі-продажу; визнання [PERSON] факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у неї волі на укладення договору дарування нерухомого майна, в той час як обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими. Оскільки на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, встановлення судами вищенаведених фактів не давали касаційному суду підстав для висновку про укладення сторонами договору дарування. Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову про визнання договорів дарування удаваними, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, помилково виходив з того, що стаття 235 ЦК України у цьому випадку не може бути застосована через відсутність судового рішення про визнання цих договорів недійсними, оскільки для застосування зазначеної норми попереднє встановлення судовим рішенням недійсності (нікчемності) договорів не вимагається; - у справі № 707/1541/16-ц: відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тому, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин; - у справі № 910/19473/17: предметом спору у справі є вимоги позивача про визнання спірних договорів дарування недійсними з підстав їх удаваності. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Проте суди попередніх інстанцій до уваги зазначене вище не взяли та не дослідили питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні спірних договорів дарування. Помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах права, є висновок апеляційного суду про те, що з`ясування мотивів укладення відповідачами спірних договорів не відповідає вимогам закону і не може вплинути на вирішення спору сторін по суті. Однією з засад (принципів) цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Водночас, вирішуючи спір, суди не встановили обставин, а дарувальники та обдаровуваний за спірними договорами (відповідачі у справі) не навели жодних мотивів укладення ними практично ідентичних за змістом двосторонніх договорів дарування часток у статутному капіталі товариства в один і той самий проміжок часу, з визначенням розміру штрафних санкцій для дарувальників у випадку не проведення товариством реєстраційних дій та розголошення інформації, пов`язаної зі спірними договорами. Тобто за відсутності належних обґрунтувань відповідачів щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування із наданням відповідачами відповідних пояснень суду своїх мотивів, передчасними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не обґрунтував удаваності договорів дарування частки у статутному капіталі товариства з метою приховання договору купівлі-продажу таких часток. Отже, суди попередніх інстанцій не здійснили юридичної оцінки усіх фактичних обставин справи та доводів позивача та обмежилися лише формальними висновками про те, що позивач не подав суду доказів в підтвердження своїх позовних вимог; - у справі № 335/8252/14-ц: за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тому, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У цій справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивачки про те, що [PERSON] та [PERSON] фактично уклали договір купівлі-продажу, [PERSON] передані [PERSON] грошові кошти, зібрані подружжям [PERSON] , а [PERSON] отримав вказані грошові кошти за укладення договору дарування та з метою приховати отримання ним доходу уклав договір дарування. Суду, при розгляді справи, не надано, як доказів наявності таких грошових коштів у позивачки з відповідачем на час укладення договору (у сумі 30\~000,00 доларів США, як указує позивачка, чи в сумі 36 981,00 грн, як указано в спірному договорі) так і доказів отримання таких коштів [PERSON] . Саме лише посилання на таке отримання коштів третьою особою-2 не є доказом, передбаченим нормами ЦПК України. Крім того третьою особою-2 також не надано доказів істотного збільшення майнового стану [PERSON] після укладення Договору дарування, доказів її спадкоємства відносно [PERSON] . Сама лише відсутність родинних відносин між [PERSON] та відповідачем не може бути беззастережною підставою для висновку про намір приховати правочин купівлі-продажу правочином дарування. Крім того суд ураховує, що інтереси позивачки при розгляді в суді представлялися адвокатом та те, що судом неодноразово, як під час підготовчого так і в судовому засіданні роз`яснялося право сторін підтвердити обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відтак суд висновує, що позивачкою не підтверджено доказами відсутність волевиявлення відповідача та [PERSON] на укладання саме договору дарування, невідповідність їх внутрішній волі на укладення такого договору. Щодо доводів позивачки на істотне збільшення вартості спірного житлового будинку за час шлюбу. Як указано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20): «у статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивачка мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.». У цій справі суд ураховує, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення вартості майна, його перепланування, зміни фізичних характеристик, тощо. Клопотань про проведення експертизи не заявлено. Доказів на підтвердження як власних, так і спільних затрат, які б призвели до істотного збільшення майна не подано. Відтак, оскільки правовою підставою для набуття відповідачем спірного майна у період шлюбу з позивачкою є договір дарування, позивачкою не підтверджено доказами факт належності майна до спільної сумісної власності, удаваності договору дарування, істотного збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд висновує про наявність підстав для відмови в позові в цій частині. При цьому, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності до цих правовідносин. Вирішуючи вимоги первісного позову про поділ майна у виді транспортних засобів VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску; MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску, RENAULT LOGAN, 2010 року випуску та вимоги відповідача за зустрічним позовом про визнання транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску особистою власністю відповідача, суд висновує таке. Як наведено у висновку, щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно з висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 за загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом із тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц) підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17 ) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65). Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин. Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування.» Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає, що наданими у справу доказами підтверджується факт набуття відповідачем у період шлюбу з позивачкою права власності на три транспортні засоби: VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску; MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску, RENAULT LOGAN, 2010 року випуску. Також підтверджується і факт відчуження відповідачем транспортних засобів VOLKSWAGEN ID.4, 2022 року випуску та RENAULT LOGAN, 2010 року випуску 23 та 24 лютого 2024 року відповідно. Позивачкою, інтереси якої представляє адвоката, після отримання доказів відчуження спірного майна у виді транспортних засобів VOLKSWAGEN ID.4 та RENAULT LOGAN не змінено позовні вимоги, не заявлено перед судом вимоги щодо визнання недійсними правочинів з відчуження майна або про поділ спільного майна шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості її частки у такому майні з доведенням перед судом, відповідно до ст. 76-80 ЦПК України, вартості такої частки, також не подано доказів вжиття позивачкою дій для отримання грошової компенсації вартості частки в майні, через неможливість його поділу та наявністю відчуження такого майна третій особі. Відтак, оскільки поділу під час розгляду судом справи підлягає майно та зобов`язання, фактично наявні у подружжя на момент розгляду справи, суд вважає за необхідне відмовити позивачці у поділі майна у виді транспортних засобів VOLKSWAGEN ID.4 та RENAULT LOGAN та визнання за нею права власності на вказані автомобілі через неефективний спосіб захисту, обраний у цій частині позову. Водночас, суд висновує що підлягають задоволенню вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частину автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, 2021 року випуску. Вказане майно придбане подружжям [PERSON] у період шлюбу та зареєстроване на відповідачку. Сторонами визнано, що на момент розгляду справи позивачка, хоча і без дозволу відповідача, про що свідчить його заява до правоохоронних органів, користується вказаним майном. Доказів неможливості спільного користування сторонами майном як позивачкою, так і відповідачем суду не надано. Про компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності вимог сторонами не заявлено. За таких обставин, ураховуючи обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, відсутні підстави для висновку про неефективність обраного способу захисту порушеного права в цій частині позову, суд висновує, що позов у цій частині підлягає задоволенню. При цьому суд відхиляє аргументи відповідача про належність вказаного майна до його особистої приватної власності, як непідтверджені доказами. Так, відповідач указує на придбання транспортного засобу за кредитні кошти та надає виписку з рахунку у Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» [NUMBER] . З цієї виписки вбачається внесення грошових коштів на рахунок за період 29 серпня 2022 року по 22 серпня 2023 року, дострокове погашення кредиту 22 серпня 2023 року за договором КД № 636/052 від 29 серпня 2022 року. Надана позивачкою відповідь № 31/29-1246-П-61 від 27 лютого 2024 року вказує, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER зареєстрований за відповідачем 25 серпня 2022 року (за чотири дні до відкриття кредиту). Водночас, доказів на підтвердження правової підстави набуття спірного майна (договору купівлі продажу, обміну, тощо), правових підстав отримання кредиту (кредитний договір) суду не надано. Доказів на підтвердження того, що на рахунок, вказаний відповідачем для оплати кредиту перераховувалися не спільні кошти сім`ї Прищип, а особисті приватні кошти відповідача, кошти третьої особи ( [PERSON] ) суду також не надано. За таких обставин, суд висновує про відсутність доказів на підтвердження того, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER придбаний не в інтересах сім`ї, суду не надано жодних доказів, які б свідчили про отримання кредиту та його погашення за рахунок особистої власності відповідача чи третьої особи, а також те, що кредит погашено майже за шість місяців до моменту звернення позивачки з позовом про поділ майна, за три місяці до моменту припинення шлюбно-сімейних відносин (на який посилалася позивачка у позові про розірвання шлюбу) та за вісім місяців до моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, суд висновує про наявність підстав для відмови у зустрічному позові та наявності підстав для висновку про віднесення спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд зауважує, що надана виписка АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору 52000095043868 від 30 червня 2013 року за період 01 вересня 2023 року по 22 лютого 2024 року [PERSON] підтверджує витрачання відповідачем грошових коштів на різні цілі, водночас не є належним доказом у цій справі, оскільки жодним чином не підтверджує доводи відповідача про утримання ним спірного майна. Також суд звертає увагу на те, що позивачкою, хоча і вказано вартість майна у позовних вимогах, однак фактично заявлені позовні вимоги про визнання за нею права власності на частину кожного з об`єктів спільної сумісної власності, а не на реальний поділ майна відносно до його вартості між подружжям. За таких обставин, доводи та посилання сторін на вартість майна (в тому числі і звіт про оцінку вартості офісу) суд ураховує при вирішенні питання про стягнення судових витрат, але, не приймає до уваги, як доказ на підтвердження доведеності чи спростування позовних вимог. Інші доводи та аргументи, наведені сторонами та їх представниками у заявах по суті справи та поясненнях, як самі по собі так і у своїй сукупності, не є підставою для відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів, чи їх задоволення, а тому не приймаються судом до уваги та не аналізуються при ухваленні рішення. При цьому суд ураховує, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відносно до справи, що розглядається, суд висновує, що на відміну від справи № 523/14489/15-ц, у цій справі майно, щодо якого виник спір придбано в період шлюбу, тобто презюмується спільною сумісною власністю подружжя. Внаслідок чого, суд вважає релевантним для цих відносин вказану постанову ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, а тому відсутні підстави для задоволення окремої вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки таке питання вирішується під час вирішення вимоги про поділ такого майна. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, суд ураховує, що позивачкою при зверненні з позовом та після залишення без руху позовних вимог, при збільшенні позовних вимог сплачено судовий збір у розмірі 16\~351,20 грн (1 211,20 /а.с.1/, 12\~717,60 /а.с.43/, 1 211,20 грн /а.с.44/, 1 211,20 /а.с.148/) та 1 211,20 грн /а.с.53, 99/ за подання заяв про забезпечення позову. Позивачкою заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої відмовлено, та сім позовних вимог майнового характеру, сплачено судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру в максимальному розмірі 15\~140,00 грн, судом попередньо визначено вартість майна в ухвалі від 23 лютого 2024 року (будинок 32 1\~500 000,00 грн, будинок 30 1\~400 000,00 грн, квартира 1\~160 000,00 грн, MITSUBISHI 1\~300 000,00 грн, VOLKSWAGEN 1\~059\~300,00 грн, RENAULT 266 976,00 грн), поданими доказами відповідачем підтверджено вартість офісу 2\~192 310,00 грн, тобто загальна сума всіх майнових вимог з урахуванням частки, яку просить визнати позивачка, становить 4 439 293,00 грн (8878586,00 / 2). Позов задоволено в частині права власності на: будинок [ADDRESS] , тобто на 3\~026 155,00 грн, що становить 68,17 % від загальних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 10 320,94 грн, пропорційно до сплаченого судового збору та 825,68 грн витрат, пов`язаних із забезпеченням позову. В решті судові витрати покладаються на позивачку. Відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 15\~140,00 грн /а.с.113/ за подання зустрічної позовної заяви та 605,60 грн /а.с.208/ за подання заяви про забезпечення позову. Оскільки [PERSON] відмовлено у задоволенні зустрічного позову, витрати по сплаті судового збору та забезпечення позову покладаються на нього. Крім того, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідними ухвалами суду у справі з моменту набрання рішенням законної сили. На підстав викладеного,

Outcome: partial