Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: - здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] , та по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку кадастровий номер 5910500000:01:010:0171, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, в сумі 75507,50 грн.; - виділити у її власність 1/2 грошових коштів, що є спільною сумісною власністю, які були розміщені на ім`я [PERSON] на рахунку [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 20753,83 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.06.1974 між сторонами було зареєстровано шлюб. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.12.2022 у справі № 591/673/22 указаний шлюб розірвано. За період шлюбу сторонами було набуто у власність житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] та земельну ділянку на якій він знаходиться, кадастровий номер 5910500000:01:010:0171. Зазначені об`єкти нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] . Крім того, подружжям було придбано транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, який зареєстровано за [PERSON] та який у подальшому перереєстровано на нового власника. [PERSON] посилається на те, що оскільки указані об`єкти нерухомого майна та транспортний засіб були придбані у період шлюбу за спільні кошти та в інтересах сім`ї, вони є спільною сумісною власністю подружжя в якому їх частки є рівними та підлягають поділу між ними. Також позивач указує на те, що оскільки автомобіль без її відома і згоди було відчужено [PERSON] на користь третьої особи, тому просить стягнути на її користь компенсацію 1/2 частини вартості такого автомобіля. Крім того, позивач зазначає, що у період шлюбу сторонами на ім`я [PERSON] були внесені грошові кошти на депозитний рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». Вказані кошти є спільною сумісною власністю та підлягають поділу між ними в рівних частинах. На первісний позов представник [PERSON] , адвокат Якименко О.І., подала відзив у якому позовні вимоги частково визнала. Зокрема відповідач та її представник погодились із вимогами [PERSON] щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 5910500000:01:010:0171. В частині вимоги про стягнення з [PERSON] вартості 1/2 частини автомобіля CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, заперечувала, указуючи на те, що у період шлюбу сторонами дійсно було придбано автомобіль, який за взаємною згодою подружжя перереєстрований на їх доньку [PERSON] . Цей факт приховано позивачем. Автомобілем також користується інша донька сторін - [PERSON] . Автомобіль використовується доньками в інтересах сім`ї. На указаний відзив представником позивача подано відповідь у якій останній зазначив, що згода [PERSON] на відчуження спірного автомобіля не надавалася, а відповідач не надав жодного доказу на підтвердження факту обізнаності позивача із продажем спірного автомобіля. Про продаж такого автомобіля позивач дізналась випадково коли намагалася оформити субсидію та їй повідомили, що за її сім`єю обліковується проданий транспортний засіб на суму більше 50000,00 грн. Із донькою [PERSON] позивач не спілкується, а рішення про перереєстрацію автомобіля прийнято відповідачем одноособово. Крім того відповідач продовжує використовувати автомобіль для власних потреб. 01.06.2023 представником [PERSON] подана зустрічна позовна заява до [PERSON] , треті особи: ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія Федорченко», Лебединська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Лебединського нотаріального округу Сумської області Фурдилов Юрій Вікторович, [PERSON] . З урахуванням уточнення зустрічних позовних вимог, [PERSON] просить: - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] 1/4 частку споруди - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , опис об`єкта: цегляний під літ. А, корисною площею 80,7 кв. м, розташований на земельній ділянці 180 кв. м, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1994, припинивши право власності на 1/4 частку указаного магазину [PERSON] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Сумським міським виконавчим комітетом 15.12.2009 [NUMBER] , зареєстроване КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 18.12.2009 у реєстровій книзі № 60, за реєстровим № 1995 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 51,5 кв. м, житлова площа 27,9 кв. м, матеріали стін цегла; - визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 51,5 кв. м, житлова площа 27,9 кв. м, матеріали стін цегла, укладений 17.06.2010 між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Лебединської районної державної нотаріальної контори Сумської області; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 51,5 кв. м, житлова площа 27,9 кв. м, матеріали стін цегла, зареєстрованої на ім`я [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 51,5 кв. м, житлова площа 27,9 кв. м, матеріали стін цегла, зареєстрованої на ім`я [PERSON] ; - визнати договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , від 30.06.2017, посвідчений приватним нотаріусом Лебединського нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Юрієм Вікторовичем, зареєстрований в реєстрі № 1553, договором купівлі-продажу; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1121830359105; - в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, які є спільною сумісною власністю в сумі 190810,86 грн., які були розміщені на ім`я [PERSON] на рахунках АТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір банківського вкладу референс договору SAMDNWFD0071755285001 в гривні від 06.11.2017, договір банківського вкладу референс договору SAMDNWFD0071732517601 в гривні від 13.10.2017, стягнувши їх з [PERSON] на користь [PERSON] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] 1/2 частину грошових коштів в сумі 12750,00 грн., які були виплачені [PERSON] за період з 01.05.2020 по 01.05.2023 від здачі в оренду спільного майна, а саме 1/2 частки споруди - магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , стягнувши їх з [PERSON] на користь [PERSON] . Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що у період шлюбу за спільні кошти сторони придбали 1/2 магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після придбання майна [PERSON] відремонтував його, здійснив підвід електропостачання, обладнав приміщення під магазин «Сумчанка». З 2017 року [PERSON] здає указаний магазин в оренду ФОП [PERSON] , а дохід від здачі такого майна привласнює собі та використовує не в інтересах сім`ї. Право на 1/2 таких коштів має позивач за зустрічним позовом, у зв`язку із чим просить стягнути їх на свою користь за період з 01.05.2020 по 01.05.2023. Також за час шлюбу сторони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Однак, після того як [PERSON] заявила вимогу про поділ майна подружжя, [PERSON] дізнався, що договір купівлі-продажу майнових прав у ТОВ «БВКК «Федорченко» було оформлено не на відповідача, а на її матір. Згодом [PERSON] на підставі договору дарування від 17.06.2010 стала її власником з метою уникнення у майбутньому її поділу. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що така квартира була придбана за спільні кошти подружжя, адже мати відповідача - [PERSON] була пенсіонером і не мала жодного заробітку. Така квартира після оформлення на неї права власності за [PERSON] у короткий строк була переоформлена за договором дарування на відповідача, що підтверджує недобросовісну поведінку з боку [PERSON] . Крім того, [PERSON] посилається на те, що у період шлюбу за спільні кошти було придбано також двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Така квартира була виставлена її власником на продаж, сторони разом дивилися квартиру, укладали договір з ріелтором, перевіряли кошти (5200 доларів США) з продавцем у банку. Фактично сторони набули квартиру за договором купівлі-продажу. У травні 2023 року позивач дізнався, що така квартира була набута не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору дарування. [PERSON] (попередній власник квартири) не заперечує обставину передачі коштів, що свідчить саме про укладення договору купівлі-продажу. Також у період шлюбу сторонами на ім`я дружини на депозитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» було внесено грошові кошти, які також є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відповідач за зустрічним позовом ухиляється від поділу таких коштів в добровільному порядку, позивач просить виділити йому 1/2 частину таких коштів. На зустрічну позовну заяву представником [PERSON] подано відзив у якому представник проти зустрічних вимог заперечує, зазначає, що обраний відповідачем спосіб захисту його прав не є правильним, оскільки скасування свідоцтва, виданого [PERSON] , призведе до повернення права власності забудовнику, а не подружжю. 15.12.2008 [PERSON] здійснила фінансове інвестування в будівництво квартири [ADDRESS] . 30.09.2009 [PERSON] придбала цінні папери у вигляді заставної. Вартість інвестування квартири сплачувала саме [PERSON] , що підтверджується банківськими квитанціями. Після придбання квартири [PERSON] певний час проживала там самостійно, що підтверджується відомостями про її місце реєстрації, на неї були оформлені особові рахунки для сплати комунальних послуг. Також представник позивача звернув увагу на строк звернення до суду [PERSON] , оскільки він просить визнати недійсним свідоцтво, видане 15.12.2009 та договору дарування, укладеного 17.06.2010. Зустрічний позов подано у травні 2023 року. Подання позову щодо оспорення правочинів, учинених більше 13 років тому свідчить про очевидний пропуск позивачем строків позовної давності. Увесь цей час позивач повинен був цікавитись своїм майном. Крім того, на думку представника, позивачем не надано належних та допустимих доказів удаваності оспорюваного правочину щодо квартири [ADDRESS] . Можливі покази [PERSON] не є допустимими доказами у справі. Стосовно вимог про стягнення частини коштів з банківських рахунків як орендної плати зазначив, що оскільки шлюб між сторонами розірвано 17.01.2023, поділу між сторонами підлягає саме майно наявне на цю дату. З урахуванням положень ч. 2 ст. 65 СК України, вважає, що будь-яке розпорядження коштами, здійснене до 17.01.2023, було вчинено в інтересах сім`ї та за згодою іншого з подружжя. Приватний нотаріус Фурдилов Ю.В. подав до суду письмові пояснення у яких зазначив, що на момент укладення спірного договору від 13.06.2017 щодо дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] стверджували, що однаково розуміють значення та умови такого договору і його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Під час укладення правочину були роз`яснені всі правові наслідки, які виникають в результаті відчуження нерухомості. Зазначив, що такий договір не може бути визнаний удаваним. Ухвалою від 14.04.2023 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 12.05.2023 поновлено строк для подання [PERSON] відзиву на позовну заяву. Ухвалою від 01.06.2023 судом вжито заходів забезпечення позову за клопотанням представника [PERSON] . Ухвалою від 07.06.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про врегулювання спору за участю судді. Ухвалою від 07.06.2023 зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою від 20.06.2023 судом витребувано необхідні для розгляду справи докази. Ухвалою від 20.06.2023 первісному позивачу надано строк для подання відзиву на зустрічну позовну заяву. Ухвалою від 26.10.2023 судом витребувано необхідні для розгляду справи докази. Ухвалою від 13.11.2023 судом призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 25.12.2023 провадження у справі поновлено. Ухвалою від 09.04.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представники первісного позивача, адвокати Колоусов Я.П., Шудренко Т.О., позовні вимоги [PERSON] підтримали. Відповідач та його представник, первісні позовні вимоги частково визнали щодо поділу будинку. Зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. ТОВ «Будівельна виробничо-комерційна компанія Федорченко», як третя особа, пояснень щодо суті спору не надало, справу просило розглядати за відсутності його представника. Державний нотаріус Лебединської державної нотаріальної контори - Лисенко В.Ф. просила справу розглядати за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Так, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 09.06.1974 серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 151). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15.12.2022 у справі № 591/673/22, яке набрало законної сили 17.01.2022, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а.с. 15-16). [PERSON] зазначає, що за період шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність майно, в тому числі житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку під указаним будинком з кадастровим номером 5910500000:01:010:0171, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, право власності на які зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 17, 18-19). Як свідчить копія технічної документації із землеустрою, рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради народних депутатів від 13.07.1994 № 230, [PERSON] надано у власність земельні ділянки під будівництво жилих будинків та господарчих будівель площею 0,1 га, надано дозвіл на будівництво жилого будинку розмірами 9,0 х 11,0 м та надвірних будівель по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 80 зворот. стор.). 02.03.1999 на будинок по [ADDRESS] видано технічний паспорт (т. 1 а.с. 90). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц. Щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, спільне нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 5910500000:01:010:0171 [PERSON] та [PERSON] набули у власність під час шлюбу, що не заперечується відповідачем, а вимоги в цій частині він визнав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи те, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами у шлюбі в інтересах сім`ї, воно відповідає критерію спільного майна подружжя, та відповідно кожен із подружжя має право на 1/2 частину такого майна, виходячи із презумпції рівності часток, яка ніким не була оспорена. За таких обставин вимоги [PERSON] щодо поділу житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки з кадастровим номером 5910500000:01:010:0171 підлягають задоволенню з визнанням за [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/2 частину такого нерухомого майна за кожним із них. Також [PERSON] зазначила, що у період шлюбу сторонами придбано автомобіль CHEVROLET AVEO, 2008 року випуску, який у період з 03.12.2008 по 27.06.2019 було зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с. 22-23, 76). Звернувшись до суду [PERSON] посилалась на те, що зазначений автомобіль було без її відома та проти її волі відчужено [PERSON] , про що свідчить копія листа РСЦ ГСЦ МВС в Сумській області від 07.03.2023 № 31/18-17АЗ (т. 1 а.с. 22-23). Як свідчить копія свідоцтва про народження від 31.03.1975 серії [NUMBER] [INFO] народилась [PERSON] , її батьками є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 154). Згідно з копією свідоцтва про одруження від 12.07.1997 серії [NUMBER] , 12.07.1997 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 155). Відповідно до висновку експерта Сумського НДЕКЦ від 11.12.2023 № СЕ-19/119-23/17541-АВ за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи, ринкова вартість легкового автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» д.н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску, сірого кольору, станом на час проведення дослідження може складати 151015,00 грн. (т. 3 а.с. 3-8). У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Таким чином, як встановлено судом, спірний автомобіль було перереєстровано на доньку сторін - [PERSON] . [PERSON] звертав увагу суду на те, що такий автомобіль він дійсно передав дітям, однак жодних коштів за нього не отримував. Автомобіль передав безоплатно, щоб доньки могли ним користуватися. Зазначені обставини не були спростовані позивачем, а доказів того, що [PERSON] отримав грошові кошти внаслідок передачі майна, тобто здійснив його продаж, використав його на свій розсуд, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, суду надано не було. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, [PERSON] просила стягнути на її користь 1/2 грошових коштів в розмірі 20753,83 грн., які у період шлюбу були внесені на депозитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача. Зокрема представник [PERSON] посилався на договір [NUMBER] . Як свідчить інформація АТ КБ «ПриватБанк» (лист від 01.11.2023 № 20.1.0.0.0/7-231030/79616) у період з 01.01.2000 по 17.01.2023 [PERSON] дійсно укладалися договори банківського вкладу, в тому числі 16.09.2013 оформлено вклад [NUMBER] , який розірвано 05.12.2023 (т. 2 а.с. 172-177). Однак, як свідчить виписка: 16.09.2013 оформлено договір SAMDN01000737687786, сума вкладу 41417,05 грн. У подальшому, 05.12.2013 договір достроково розірвано вклад перераховано на картку (сума 41507,66 грн.), залишок після операції станом на 27.12.2013 складає 0,00 грн. Таким чином грошові кошти з указаного депозитного рахунку були зняті у період шлюбу. Доказів того, що такі кошти були наявні на рахунку [PERSON] на момент припинення шлюбних відносин позивачем надано не було. Також позивачем не доведено, що такі грошові кошти були використані не на потреби сім`ї або на власний розсуд саме відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] , суд зазначає наступне. Як свідчить договір купівлі-продажу від 30.12.1994, посвідчений нотаріусом Лебединської державної нотаріальної контори, колгосп. «За заповітами Леніна» в особі [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] споруду - магазин цегляний під літ. «А», який знаходиться у [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частину зазначеного магазину зареєстровано за [PERSON] , про що свідчить реєстраційний напис на договорі від 18.01.1995, реєстровий № 446 (т. 1 а.с. 156-159). 18.01.1995 на указаний магазин виготовлено технічний паспорт у якому міститься вказівка на його власників - [PERSON] та [PERSON] (по 1/2) (т. 2 а.с. 160-161). Шлюб між сторонами було укладено 09.06.1974. Чинний Сімейний кодекс України набув чинності з 01.01.2004. Станом на момент придбання [PERSON] спірного магазину діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШСУ майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШСУ майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 28 КпШСУ в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, враховуючи положення ст. 22, 28 КпШСУ, ст. 70 СК України 1/2 частина магазину цегляного під літ. А, корисною площею 80,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці 180 кв. м, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1994, яка належить [PERSON] , підлягає поділу між сторонами як спільне сумісне майно подружжя. За таких обставин вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню з визнанням за позивачем права власності на 1/4 частину зазначеного магазину. Також позивач за зустрічним позовом стверджував, що вищевказаний магазин з 2017 року [PERSON] передала в оренду ФОП [PERSON] . Дохід від здачі майна в оренду відповідач за зустрічним позовом привласнює собі та використовує на власний розсуд, не в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд зазначає, що на обґрунтування позовних вимог в цій частині [PERSON] не надав жодних належних доказів того, що [PERSON] дійсно передала в оренду будь-кому приміщення магазину літ. «А», який знаходиться у [ADDRESS] , та отримала від цього дохід. Зокрема договори оренди із зазначенням розміру орендної плати, платіжні доручення про сплату орендної плати інші документи, які б підтверджували передачу майна в користування за відповідну плату, суду надано не було. Також не доведено позивачем і розміру отриманого доходу, половину із якого він просить стягнути на свою користь. Подана до суду заява [PERSON] із вказівкою на розмір орендної плати та суму виплачених [PERSON] коштів не може бути прийнята судом як належний доказ, оскільки викладена в ній інформація не підтверджена жодними документами. Таким чином позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення 1/2 частини грошових коштів, в сумі 190810,86 грн., розміщених на ім`я [PERSON] на рахунках АТ КБ «ПриватБанк», суд зазначає наступне. Як свідчить інформація АТ КБ «ПриватБанк» (лист від 30.08.2023 № 20.1.0.0.0/7-230825/32859) у період з 01.01.2000 по 17.01.2023 [PERSON] були укладені договори банківського вкладу, в тому числі 06.11.2017 SAMDNWFD0071755285001 та 13.10.2017 SAMDNWFD0071732517601 (т. 2 а.с. 105-107). Так, 06.11.2017 [PERSON] відкрито депозитний рахунок [NUMBER] на суму 10000,00 грн. 25.05.2021 грошові кошти в сумі 27159,87 грн. були повернуті вкладнику, що підтверджуєтеся випискою по рахунку (т. 2 а.с. 108 зворот. стор. - 110). Також, 13.10.2017 [PERSON] відкрито депозитний рахунок [NUMBER] на суму 9500,00 грн. 14.06.2021 договір депозиту достроково розірвано, грошові кошти в сумі 32383,12 грн. перераховано на картку [PERSON] , що підтверджуєтеся випискою по рахунку (т. 2 а.с. 115 зворот. стор. - 118). Верховний Суд у постанові від 30.03.2023 у справі № 481/635/20 зазначив, що грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. При цьому враховується залишок коштів на рахунку на день припинення шлюбних відносин. Як свідчить копія рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15.12.2022 у справі № 591/673/22, звернувшись до суду [PERSON] вказував на те, що шлюбні відносини з відповідачем ( [PERSON] ) припинились у 2017 році. 08.09.2017 відповідач виїхала до м. Суми та знялася з реєстраційного обліку в м. Лебедині, де вони проживали. Зазначені обставини підтверджуються копією паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] з відміткою про зняття з реєстрації місця проживання 08.09.2017 (т. 1 а.с. 10-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином матеріалами справи підтверджується, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 08.09.2017. Оскільки на день припинення шлюбних відносин депозитні договори від 06.11.2017 SAMDNWFD0071755285001 та 13.10.2017 SAMDNWFD0071732517601 ще не були укладені, кошти на таких рахунках [PERSON] не є об`єктом права спільної сумісної власності та не підлягають поділу між сторонами. Отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та визнання недійним договору її дарування недійсним, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, 15.12.2008 між ТОВ ВКФ «Побутсервіс» та [PERSON] (інвестор) укладено договір про інвестування в будівництво житла, відповідно до п. 1.3 якого забудовник зобов`язується передати у власність інвестору об`єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 63-64). 30.03.2009 [PERSON] було придбано заставну ТОВ ВКФ «Побутсервіс» (договір № 163/9-Б-223/8/33-Т, а.с. 65-67), яку відповідно до акту від 30.09.2009 передано забудовнику (т. 2 а.с. 68). Оплата за договором про придбання цінних паперів здійснена [PERSON] , що підтверджується копіями квитанцій від 30.03.2009, від 30.06.2009 та від 03.11.2009 (т. 2 а.с. 68-70). 30.09.2009 ТОВ ВКФ «Побутсервіс» та [PERSON] (замовник) укладено додаткову угоду № 1 (т. 2 а.с. 67 зворот. стор.). 15.12.2009 виконавчим комітетом Сумської міської ради на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , серії САС № 581844 (т. 2 а.с. 43). 18.12.2009 КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності на указану вище квартиру (т. 2 а.с. 44). Як свідчить копія паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] остання з 09.06.2015 була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (т. 2 а.с. 73-74). На ім`я [PERSON] складалися квитанції на оплату комунальних послуг, зокрема електроенергії (т. 2 а.с. 72). На підставі договору дарування квартири від 17.06.2010, посвідченого державним нотаріусом Лебединської районної державної нотаріальної контори Лисенко В.Ф., [PERSON] (дарувальник, від імені якої діяла [PERSON] ) подарувала [PERSON] (обдарована) квартиру [ADDRESS] . У пункті 9 договору міститься твердження про те, що дарувальник (в особі представника) та обдарована однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного (т. 1 а.с. 168). Позивач за зустрічним позовом стверджував, що вищевказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, оскільки [PERSON] була пенсіонером та не мала жодного заробітку. У подальшому за договором дарування квартира була оформлена на [PERSON] з метою уникнення в майбутньому її поділу як спільного майна. Будучи допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що батьків дружини він привіз з Джанкоя в кінці вісімдесятих років, у них нічого не було ні майна ні грошей. Він завжди забезпечував сім`ю, був головою колгоспу, займався магазином, возив товар тощо. Як свідчить інформація з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, відомості про доходи [PERSON] за період з 1 кв. 1998 по 4 квартал 2007 року відсутні, а з 1 кв. 2008 по 1 кв. 2018 року відображені доходи дійсно не достатні для придбання нерухомого майна. Однак, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в цій частині необґрунтованими, оскільки відсутність офіційного доходу [PERSON] не свідчить про його відсутність як такого. Як свідчить лист ГУ ДПС у Сумській області від 27.06.2023 № 4151/5/18-28-12-02-02 до 1998 року чинним на той час законодавством не було передбачено подання до державних інспекцій відомостей про нараховані та виплачені суми фізичним особам доходів і суми утриманих з них податків (т. 2 а.с. 46-47). Крім того, [PERSON] не доведено, що отримувані ним до 30.03.2009 доходи забезпечували йому можливість самостійно придбати квартиру [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 148/2112/19). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є наявність підстав для оспорення правочину та встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У зустрічному позові [PERSON] та його представник не зазначили правових підстав недійсності свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.12.2009 серії [NUMBER] та договору дарування квартири від 17.06.2010, посилаючись лише на загальні положення ст. 203, 215, 216 ЦК України. Належних обґрунтувань в цій частині зустрічного позову не наведено. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] в частині визнання договору від 30.06.2017 дарування квартири [ADDRESS] договором купівлі-продажу та її поділу між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 717, 718, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, 13.06.2017 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування квартири відповідно до якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваної належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Ю.В., зареєстровано в реєстрі за № 1553 (т. 1 а.с. 170-171). Пунктом 8 договору дарувальник та обдаровувана підтвердили, що вони однаково розуміють значенні і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Право власності за [PERSON] на вищевказану квартиру зареєстровано 13.06.2017, що підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 172). Обґрунтовуючи вимоги в цій частині [PERSON] та його представник посилались на положення ст. 235 ЦК України, указуючи на те, що сторони спільно придбали квартиру, яка підлягає поділу між ними як спільне майно подружжя. Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі. Однак, всупереч положень ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ч. 1, 2 ст. 77, ст. 80 ЦПК України позивачем не доведено та не надано доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено інший договір ніж договір дарування, не доведено мети його укладення, причину приховання дійсного правочину (якщо таке мало місце), не надано доказів звернення до ріелтора, як про це зазначено у зустрічному позові, наявності оголошень про продаж такої квартири, ступінь зв`язку між сторонами договору, яка б ставила під сумнів дійсність такої угоди, відповідність її закону та дійсній меті укладення. За таких обставин суд доходить висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] в цій частині. З огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності та не підлягає поділу між колишнім подружжям.

Outcome: partial