Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 26.05.2023 року о 14 год. 15 хв. на 90 км. автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 21063», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Форд Транзит», д.н.з. [NUMBER] , який належить комунальному некомерційному підприємству «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради. Постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області по справі № 467/559/23 [PERSON] було визнано винним, в тому числі, у вчиненні зазначеної ДТП, тобто у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] , на момент вчинення ДТП, не була застрахована, а заподіяна ним майнова шкода була відшкодована позивачем на користь потерпілої особи, позивач просив суд про стягнення з відповідача на його користь суми сплаченого майнового відшкодування в розмірі 70834,89 грн., а також суми судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подавши на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в тому числі і згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомляв, будь-яких заяв чи клопотань не подавав, правом подання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Постановою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01.06.2023 року по справі № 467/559/23, [PERSON] визнано винним, в тому числі, у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що 26.05.2023 року о 14 годині 15 хвилин [PERSON] на 90 км автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» керував транспортним засобом ВАЗ 21063, номерний знак [NUMBER] , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не розрахував швидкості руху та відстань попутнім транспортним засобом та здійснив зіткнення з транспортним засобом Форд Транзит, номерний знак [NUMBER] , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудні 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді додатковому доказуванню не підлягає. 31.07.2023 року комунальне некомерційне підприємство «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради звернулося до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 26.05.2023 року. Згідно копії Висновку за Звітом № 45-23 про незалежну оцінку майна з визначенням вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля Ford Transit, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП на дату ДТП становить 68684,89 грн. На підставі наказу МТСБУ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих КНП «МОКЛ» МОР (номер справи 93339) та довідки № 1 від 31.07.2023 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ виплатило КНП «МОКЛ» МОР 68684,89 грн. Здійснення зазначеної виплати підтверджено платіжною інструкцією № 973898 від 02.08.2023 року. Крім того, відповідно до платіжної інструкції № 973601 від 21.07.2023 року МТСБУ здійснило оплату 2150,00 грн. на користь [PERSON] , за послуги аваркома (експерта) по справі № 93339. Відповідно до матеріалів справи цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , на момент ДТП, застрахована не була. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Відповідно до вимог п. 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Відповідно до положень пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на зазначене, пред`явлений до відповідача позов підлягає повному задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого відшкодування в розмірі 70834,89 грн., що складається із 68684,89 грн. відшкодованих збитків та 2150,00 грн. витрат на послуги по врегулюванню розміру шкоди. Оскільки рішення ухвалене на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним також покласти на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Outcome: approved