Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив та просить: -визнати договір дарування земельної ділянки від 03.09.2015 року, площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської держаної нотаріальної контори Лебідь О.В., реєстровий № 3-881 договором купівлі-продажу. -визнати земельну ділянку, площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . -здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . -визнати право\~власності на\~ частину\~завершеного будівництвом,\~але не\~прийнятого \~в експлуатацію\~жилого будинкуза адресою: [ADDRESS] -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість частки у спільної сумісної власності автомобіля RENAULT KANGO, синього кольору, 2009 року випуску у розмірі 100\~000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 08 листопада 2002 р. між позивачем та відповідачкою укладено шлюб в період дії якого вони вирішили придбати земельну ділянку та будинок. 23.12.2014 р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі - продажу нерухомого майна, завірений нотаріально, згідно якого [PERSON] зобов`язалась продати а [PERSON] купити земельну ділянку площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 3 вказаного договору було визначено, що продаж буде здійснено за 1 221613,14 грн., що на той час відповідало 78\~000 доларів США за курсом НБУ. Пунктом 4 Договору було встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] в рахунок майбутнього продажу нерухомості грошову суму у розмірі 156617,13 грн., що еквівалентно 10\~000 доларів США. Згідно розписки від 24.12.2024 року [PERSON] отримала від [PERSON] суму еквівалентну 50\~000 доларів США відповідно до п. 5 Договору. 03.09.2015 року відповідачі по справі уклали нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки від 03.09.2015 року, площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . З підстав наведених в мотивувальній частині позову, позивач вважає, що за нотаріально посвідченою односторонньою угодою договором дарування був прихований інший правочин договір купівлі-продажу, про вказують грошові кошти, які отримала [PERSON] від [PERSON] згідно наданих копій розписок. Крім того, згідно отриманих адвокатом відповідей на запити, на спірної ділянці розташований житловий будинок, господаркою якого є відповідач [PERSON] . Зазначений будинок знаходився на спірної земельної ділянці до продажу, не був зареєстрований відповідно до законодавства а ні за [PERSON] а ні за [PERSON] на цей час, але був придбаний у період шлюбу, а тому позивач вважає його об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Представник також зазначає, що вказаний будинок хоча і не зареєстрований та не прийнятий в експлуатацію, але є об`єктом будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) та на нього може бути визнанно право власності. Крім того, позивач просить стягнути компенсацію вартості частки автомобіля RENAULT KANGO, VF1FW0BB542511353, синього кольору, 2009 року випуску у розмірі 100\~000,00 грн., який був придбаний у шлюбі та який продала відповідачка без його згоди і вартість якого має враховуватись під час поділу спільного майна. Відповідач - [PERSON] в жодне судове засідання е з`явилась, судом направлялись виклики за відомою адресою її проживання, однак конверти з судовими повістками повертались без вручення, на запит суд, прикордонна служба відповіла, що станом на час ухвалення рішення [PERSON] перетнула державний кордон у напрямку з України. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бобуйок А.Д. у письмовому відзиві на позов частково визнав вимоги щодо визнання договору дарування, договором купівлі-продажу нерухомого майна. Однак в подальшому судовому розгляді відмовився від визнання позову повністю. Також зазначає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки перед купівлею спірної земельної ділянки [PERSON] продала квартиру у м. Києві, власником якої вона стала шляхом приватизації та за яку вона отримала 62000 доларів США, які є її особистою власністю та які вона витратила на покупку земельної ділянки. На підтвердження подав копії відповідних доказів. Щодо спірного майна автомобілю, представник відповідачки вказує, що [PERSON] сплачувала борги по кредитним договорам, які укладались нею в інтересах родини, а тому автомобіль також ні є спільною власністю подружжя. Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року відмовлено позивачу у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року, відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання на 28 листопада 2019 року, задоволено клопотання представника позивача, витребувано письмові докази у нотаріуса, щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу, дарування земельної ділянки. 12 березня 2020 р. до суду надійшов відзив представника [PERSON] , з додатками (а.с.62-69 том. 1). Ухвалою суду від 16 вересня 2020 р. було задоволено клопотання представника позивача та накладено арешт на спірну земельну ділянку. 01 січня 20221 р. до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, в якої він додатково до первісних вимог просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину завершеного будівництвом, але не прийнятого в експлуатацію спірного житлового будинку та стягнення частки вартості автомобілю (а.с.117-119 том1). Ухвалою суду від 12 січня 2021 р. заяву про збільшення позовних вимог було прийнято до розгляду(а.с.127 том 1). Ухвалою суду від 28 травня 2021 р. було задоволено клопотання представника позивача та призначено експертизу вартості спірного автомобілю та житлового будинку з визначенням ступеню його готовності, провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи (а.с. 237-239 том 1). Ухвалою суду від 12 березня 2021 р. було задоволено клопотання представника позивача та витребувано письмові докази з Одеського нотаріального архіву (а.с.175-176 том 1). Ухвалою суду від 11 січня 2022 року, провадження по справі було поновлено, оскільки повернулись матеріали справи з висновком про вартість автомобіля, але без виконання експертизи відносно будинку, оскільки вартість експертизи не була сплачена (а.с.18 том 2). Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року було повторно призначено експертизу житлового будинку з визначенням ступеню його готовності, провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи (а.с.47-49 том 2). Ухвалою суду від 17 січня 2023 року було поновлено провадження, у зв`язку з необхідністю надання додаткових документів експерту (а.с.57 том 2). Ухвалою суду від 03 лютого 2023 р. було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, які необхідні для проведення експертизи по будинку(а.с.93 том2). Ухвалою суду від 04 вересня 2023 р., після отримання усіх витребуваних документів було повторно призначено експертизу житлового будинку з визначенням ступеню його готовності, провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи (а.с.210-212 том 2). 30 липня 2024 р. до суду надійшов висновок експерта щодо будинку (а.с.1-34 том 3). Ухвалою суду від 05 серпня 2024 р. було поновлено провадження по справі (а.с.35 том 3). Ухвалою суду від 15 листопада 2024 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 18 квітня 2025 р. після повторного подання, було задоволено клопотання представника [PERSON] про повернення до стадії підготовчого засідання та прийнято додаткові докази (т. 3 а.с. 98-125). Ухвалою суду від 18 квітня 2025 р. було закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд справи. Серед інших письмових доказів наданих представником Бобуйком А.Д. після повернення до стадії підготовчого засідання було надано копію паспорта та свідоцтва про шлюб відповідачки [PERSON] , згідно яких вона змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , просив врахувати це при ухваленні рішення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Судом встановлено, що 23.12.2014 р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі - продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] зобов`язалась продати а [PERSON] купити земельну ділянку площею 0,0367 га., кадастровий номер 5121085200:02:004:0774, цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11 том 1). Пунктом 4 вказаного Договору визначено, що [PERSON] отримала від [PERSON] в рахунок майбутнього продажу нерухомості грошову суму у розмірі 156617,13 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США. Пунктом 5 вказаного Договору визначено що [PERSON] зобов`язується в рахунок майбутнього продажу майна до 31.12.2014 року передати [PERSON] грошову суму у розмірі 783085,65 грн, що становить 50 000 доларів США за курсом НБУ на той час. Згідно розписки від 24.12.2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] суму еквівалентну 50 000 доларів США відповідно до п. 5 Договору а.с.15 том. 1). Однак всупереч домовленостям визначеним попереднім договором, відповідачі уклали договір дарування земельної ділянки від 03.09.2015 року, площею 0,0367 га., цільове призначення, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської держаної нотаріальної контори Лебідь О.В., реєстровий № 3-881. З наведеного вбачається, що сторони по спірному договору виконали усі необхідні дії притаманні договору купівлі-продажу, що також підтверджується розписками про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів (ас.16-18 том. 1) У п. 25 Постанови Пленуму ВС України від 06 листопада 2009 року, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Посилання представника відповідачки [PERSON] адвоката Бобуйка А.Д. у його відзиві на те, що спірна земельна ділянка придбана за особисті кошти [PERSON] оскільки вона продала 19 грудня 2014 року належну їй квартиру у м. Києві, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. По перше, таким чином представник [PERSON] фактично визнає, що за договором дарування передавались грошові кошти, а отже він є за свою суттю договором купівлі-продажу. По друге, суд вважає не доведеним, що [PERSON] передавала саме ти кошти, які вона отримала за продаж квартири у Києві, оскільки між цим договором та спірним договором дарування пройшов майже рік. Відповідно до діючого цивільного законодавства грошові кошти характеризуються родовими ознаками, і сторона відповідача [PERSON] не довела, що кошти передані [PERSON] є саме коштами отриманими за продаж квартири у Києві а.с.64-69 том1). Представник [PERSON] не просив суд витребувати відомості щодо доходів які отримував [PERSON] на спростування взагалі мати можливість приймати участь у купівлі спірного майна позивачем. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку, що спірний договір є договором купівлі-продажу, укладеним у період шлюбу, і суду не доведено, що грошові кошти належали особисто [PERSON] спірна земельна ділянка є сумісною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до положень ст. 70 Сімейного кодексу України. Щодо визнання права власності на частину будинку Представник позивача зазначає, що спірний будинок хоча і не зареєстрований та не прийнятий в експлуатацію, але є об`єктом будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) який придбаний подружжям у шлюбі та на нього може бути визнанно право власності і він підлягає поділу між ними. Суд не погоджується з такими твердженнями представника позивача, з огляду на таке. Доводи представника позивачки про те, що спірний об`єкт нерухомого майна є новоствореним майном та підлягає поділу між подружжям, є безпідставними і такими, що не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Водночас частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті). Згідно висновку експертів № 22-5446/5447, а саме пункту 3 висновків, судовий експерт зазначає, що об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,0367 га., кадастровий номер 5121085200:02:004:0774, за адресою: [ADDRESS] , завершено будівництвом зі 100 % готовністю, підключений до інженерних комунікацій: мереж водопостачання, водовідведення, електропостачання, газопостачання та експлуатується за призначенням як житловий будинок садибного типу. У п.п. 4,5 вказаного Висновку, експерт зазначає, що роботи з будівництва житлового не відповідають наступним вимогам чинного містобудівного законодавства та ДБН: Ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» Ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» Ст. 4,9 Закону України «Про архітектурну діяльність» Частини 3 ст. 8, 29, ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Ст. ст. 23, 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій» Ст. 376 ЦК України - ДБН А.2.2-3-2014 Склад а зміст проектної документації на будівництво у частині відсутності проекту, розробленого та узгодженого в установленому порядку відповідно до норм, наведених у списку нормативних актів, методик, рекомендованої науково-технічної літератури; -п. 3.25*ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» в частині відстань від стіни житлового будинку у районі фасаду до правої бокової межі рівної 0,8 м; Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року, справа № 511/2303/19, провадження № 14-56цс22 № 14-56цс22 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Отже, з огляду на невідповідність будівництва спірного будинку вимогам діючого законодавства, та вказане правове обґрунтування, вимога про визнання право власності на частину, не підлягає задоволенню. Щодо стягнення частини вартості автомобілю. Судом встановлено, що спірний автомобіль RENAULT KANGO, [NUMBER] , синього кольору, 2009 року випуску, придбаний [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, та відповідно діючого законодавства він є спільною сумісною власністю подружжя. Стороною відповідача не доведено, що зазначений автомобіль є особистою власністю [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки на те, що [PERSON] уклала кредитні договори №2029812265 від 06 жовтня 2018, С-301-006441-18-980 від 03.10.2018 р., № Z62.00301.004394072 від 03.10.2018 р. в інтересах родини а.с.101-107 том 3). Вивчивши судове рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, надане представником відповідачки, враховуючі, що з позовом [PERSON] звернулась 25 березня 2019 року, зазначивши в ньому, що однією сім`єю сторони не проживають, спільне господарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені, суд дійшов висновку, що зазначені вище кредитні договори у жовтні 2028 року не укладались в інтересах родини Врадій, і сплачуючи в подальшому борги за кредит, [PERSON] діяла в особистих інтересах (а.с.108-109 том3). Згідно висновку експерта № 21-3811 від 08 грудня 2021р. середня ринкова вартість автомобіля RENAULT KANGO, [NUMBER] , синього кольору, 2009 року випуску, на дату проведення експертизи на ринку України становить 176890,00 грн., частина якої підлягає стягненню на користь позивача(а.с.9-11 том. 2). Процесуальні витрати по справі розподіляються пропорційно до задоволених вимог та положень ст.ст. 140-141 ЦПК України. За додання позовної заяви, витребування доказів, забезпечення позову, призначення експертизи було сплачено судовий збір, згідно наданих квитанцій на суму 768,40 грн., 768,40 грн., 384,00 грн., 420,40 грн., 454 грн., 454 грн. та за позов майнового характеру 6\~108,07 грн., за проведену експертизу позивач сплатив 3\~294,91 грн. (т. 1 а.с. 1-4, 90, 211, 243) 05.01.2021 року було подано заяву про збільшення позовних вимог зі сплатою судового збору у розмірі 4\~402 грн. (т.1 а.с. 117б), які підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог, а саме 884,45 грн., що становить 1% вартості частки у спільної сумісної власності автомобіля RENAULT KANGO, VF1FW0BB542511353, синього кольору, 2009 року випуску у розмірі 88 445,00 грн. Судовий збір за подання клопотання про призначення експертизи будинку у розмірі 454 грн., сплачена судово-будівельна експертиза у розмірі 27\~182,88 грн., не підлягають стягненню з відповідачки, оскільки позовні вимоги в частині будинку, не були задоволенні.

Outcome: partial