Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] з 26 вересня 2018 року по 30 серпня 2024 року перебував у трудових відносинах з АТ «Дніпроважмаш», остання посада формувальник машинного формування 2 розряду формувальної дільниці виробництва чавунних відливок металургійного виробництва (№3). Згідно наказу №961/к/тр від 30 серпня 2024 року, позивача звільнено 30 серпня 2024 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, яким також зобов`язано бухгалтерію провести розрахунок при звільнені, у тому числі виплатити позивачу компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Однак, у день його звільнення з АТ «Дніпроважмаш» 30 серпня 2024 року з ним не було проведено остаточного розрахунку. Згідно довідки АТ «Дніпроважмаш» №65 від 24 січня 2025 року виданої на ім`я позивача (відповідь на запит адвоката), заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, за вирахуванням всіх податків і зборів складає: травень 2024 р. 14 886,81 грн.; компенсація за невикористану відпустку (12 днів) 5 723,65 грн., всього 20 610,46 грн.; середній заробіток за годину складає 120,74 грн., середній заробіток за робочу зміну складає 1 328,14 грн., середній заробіток за місяць складає 19 922,10 грн. З довідки АТ «Дніпроважмаш» №65 від 24 січня 2025 року вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був, у зв`язку з чим, затримка розрахунку при звільненні становила з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року, тобто 5 місяців та 14 календарних днів (серпень 2024 року 1 календарний день; вересень 2024 року; жовтень 2024 року; листопад 2024 року; грудень 2024 року; січень 2025 року; лютий 2025 року 13 календарних днів). Середній заробіток за годину складає 120,74 грн., середній заробіток за робочу зміну складає 1 328,14 грн., середній заробіток за місць складає 19 922,10 грн. (вказаний розрахунок наданий відповідачем та не оспорюється останнім) і виходячи з розміру середнього заробітку за місяць та середнього заробітку за зміну можна встановити, що за календарний місяць позивач відпрацьовував 15 (п`ятнадцять) робочих змін (19 922,10 грн. / 1 328,14 = 15 змін за місяць), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року складає 99 610,50 грн. (за п`ять календарних місяців) і 7 робочих змін за 14 календарних днів 9 296,98 грн., а всього 108 907,48 грн. У зв`язку з вищезазначеним представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за травень 2024 року 14 886,81 грн., компенсацію за невикористану відпустку 5 723,65 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні, починаючи з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року в розмірі 108 907,48 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача Ільїн А.М. подав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, а також підтримав позовні вимоги і не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не представив, лише на вимогу суду надав довідку про заборгованість та доходи позивача, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 23 квітня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання. Положеннями ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26 вересня 2018 року [PERSON] згідно з наказу Пр №541к від 24 вересня 2018 року був прийнятий на роботу АТ «Дніпроважмаш» та 30 серпня 2024 року на підставі наказу №961/к/тр від 30 серпня 2024 року був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 16-19). Матеріалами справи підтверджено, що заборгованість по заробітній платі АТ «Дніпроважмаш» перед [PERSON] становить: 20\~610,46 грн., яка складається з заборгованості за травень 2024 року сума до сплати 14\~886,81 грн., та компенсації за невикористану відпустку (12 дн.) сума до сплати 5\~723,65 грн., що підтверджується наданою АТ «Дніпроважмаш» довідкою №65 від 24 січня 2025 року (а. с. 20). Частиною 1 статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України N6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, N6-788цс16 від 14 грудня 2016 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. З наданих суду доказів вбачається, що відповідач не провів розрахунок з позивачем у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, та фактично повний розрахунок з позивачем відповідач не провів на час розгляду справи. Як встановлено судом під час розгляду справи, розмір заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які не було виплачено позивачу, складає 20\~610,46 грн. Тому, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є такою, що підлягає задоволенню і на користь позивача з відповідача слід стягнути заборгованість у загальному розмірі 20 610,46 грн. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов у частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку підлягає задоволенню в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року включно в розмірі 108\~907,48 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. За змістом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З довідки АТ «Дніпроважмаш» №65 від 24 січня 2025 року слідує, що у [PERSON] середній заробіток за годину складає 120,74 грн., середній заробіток за робочу зміну складає 1\~328,14 грн., а середній заробіток за місяць складає 19\~922,10 грн. (а. с. 20). Отже, виходячи з розміру середнього заробітку за місяць - 19 922,10 грн. та середнього заробітку за зміну - 1 328,14 грн., можна встановити, що за календарний місяць [PERSON] відпрацьовував 15 робочих змін. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року, складає 99 610,50 грн. (за п`ять календарних місяців та 75 робочих змін) та за 14 календарних днів і 7 робочих змін 9 296,98 грн., а всього 108 907,48 грн. Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 31 серпня 2024 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року, тобто в межах пред`явлених позовних вимог. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за вказаний період складає 108 907,48 грн. Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з АТ «Дніпроважмаш» на користь позивача суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що АТ «Дніпроважмаш» не було здійснено відповідний розрахунок із позивачем у день його звільнення, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 31 серпня 2024 року по 13 лютого 2025 року включно, саме в заявленому стороною позивача розмірі - 108 907,48 грн. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі п. 7 ч. 1 ст.\~264,\~ст.\~430\~ЦПК України суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з АТ «Дніпроважмаш» підлягає стягненню 968,96 грн. судового збору на користь держави, а також 968,96 грн. на користь позивача.

Outcome: approved