Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування\~позову зазначив,\~що 20.05.1981\~його бабі\~ [PERSON] ,\~сім`я якої\~на той\~час складалася\~з двох\~осіб, було видано ордер № 233 ЦР на право зайняття однієї кімнати, загальною площею 24 кв.м., у квартирі [ADDRESS] . Ордер було видано на підставі рішення виконкому Центральної ради народних депутатів м. Одеси від 17.04.1981. На підставі рішення виконкому Центральної ради народних депутатів м. Одеси № 450 від 01.09.1989 відкрито особовий рахунок на [PERSON] на займану нею житлову площу, яка складається з двох кімнат, площею 40 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , з правом укладання договору найму. На той час родина вже складалась з трьох осіб: [PERSON] наймача квартири, [PERSON] доньки наймача та [PERSON] онука наймача. [INFO] [PERSON] померла. За вказаною адресою залишились зареєстровані позивач та відповідач [PERSON] , яка з 2007 року там фактично не мешкає, добровільно виявивши бажання проживати відокремлено від своєї родини, забрала свої речі та припинила будь-яке спілкування. Зазначає, що відповідач з 2007 року у вказаній квартирі фактично не проживає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні квартири не бере й взагалі нею не цікавиться, місце проживання її невідомо, будь-які зв`язки із нею відсутні. При цьому він несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб. Жодних перешкод у користуванні житлом відповідач позивачу не чинить. Указує, що непроживання відповідача у квартирі підтверджується актом, підписаним його сусідами. На підставі наведеного, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Андрющенко Л. Р., подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 17.04.2025. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке. З ордера № 233 серії ЦР від 20.05.1981, виданого виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів міста Одеси слідує, що його видано на ім`я [PERSON] , сім`я якої складається з двох осіб, на право заняття однієї кімнати, загальною житловою площею 24,0 кв.м. у квартирі (загальній) [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Центральної районної Ради народних депутатів міста Одеси від 17 квітня 1981 року № 140. Рішенням виконкому Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси № 450 від 01.09.1989 відкрито особовий рахунок на займану житлову площу, яка складається з 2-х кімнат 40.0 кв.м. по [ADDRESS] , з правом укладання договору найму. Сім`я із трьох осіб: [PERSON] наймач квартири, [PERSON] донька, [PERSON] онук. Закрито раніше відкритий особовий рахунок на цю житлову площу на ім`я [PERSON] на 1х24,0 та [PERSON] на 1х16,0 кв. м. Відповідно до довідки № 26 від 17.11.2023 (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію), виданої ЖЕУ «Ренесанс-92», [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] та займає площу 2 кімнати 40,0 кв.м., загальна площа 52 кв.м., опалювальна площа 52 кв.м., квартира не приватизована на 4 поверсі 4-поверхового будинку. Особовий рахунок відкрито на [PERSON] , яка померла [INFO] . На цій площі мешкають та зареєстровані двоє осіб: [PERSON] , 1952 року народження, з 23.06.1981\~\~- донька особи, на яку відкрито особовий рахунок, та [PERSON] , 1988 року народження, з 10.08.2004 - онук особи, на яку відкрито особовий рахунок. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.02.2021 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ст. 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як слідує з матеріалів справи, наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що після смерті [PERSON] наймачем указаної квартири є саме позивач. Відповідно до частин першої-другої ст.\~71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору\~- судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що «особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Отже, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13\~ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження своїх вимог позивач, як на єдиний доказ, посилається на акт про фактичне непроживання осіб від 17.11.2023, підписаний сусідами позивача [PERSON] та [PERSON] , засвідчений ДП «ЖУ «Ренесанс 92». Актом засвідчено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2007 року по теперішній час фактично не проживає [PERSON] , [INFO] , та у вказаній квартирі його речей немає. Проте такий акт не є належним та допустимим доказом на підтвердження відсутності особи. Крім того, ним не підтверджуються причини відсутності особи, в ньому не зазначено, на підставі яких відомостей особи зробили висновок про непроживання відповідача, та чи не чиняться відповідачу перешкоди в доступі до житла. Щодо стосується осіб, які підписали цей акт, то позивачем не надано доказів, що ці особи проживають у будинку [ADDRESS] та з якого часу. Тобто, зміст акта не засвідчує факт, який намагається довести позивач. Крім того, позивачем не надано доказів, що відповідач не проживає у житловому приміщенні та втратила інтерес до нього. Так, не надано будь-яких доказів про це, зокрема, показань свідків, доказів несення ним витрат на утримання квартири, сплати комунальних послуг. Отже, за обставинами даної справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за ним.

Outcome: dismissed