Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

16 серпня 2024 року [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів. Позов мотивовано тим, що 06 червня 1994 року Харківською районною держадміністрацією видано свідоцтво про право власності на житло, в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] приватизували в рівних частинах спірну квартиру. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , після її смерті спадкоємцями частини квартири [ADDRESS] стали позивачка [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є власником 3/4 частини, а [PERSON] 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Позивачка вказує, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі, з часу реєстрації шлюбу у 1997 році вона фактично проживає разом з чоловіком [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Зазначає, що з часу смерті матері 30 жовтня 2020 року позивачка не має можливості зайти до спірної квартири, відповідачка має власний набір ключів та привласнила набір, який мала мати позивачки. Наголошує, що відповідачка своїми діями чинить перешкоди у користуванні квартирою, протягом тривалого часу позивачка не може увійти до спірної квартири, що унеможливлює користування позивачем своєю власністю. Спроби вирішити спір у позасудовому порядку позивачці не вдалося, відповідач на телефонні дзвінки та кореспонденцію не відповідає. Крім того, оскільки частки власності на спірну квартиру не є рівними, а відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартири, позивачка також вимушена звернутись з позовом про визначення порядку користування квартирою. На підставі викладеного, позивач просить суд: ?встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: у користуванні [PERSON] виділити житлову кімнату № [NUMBER] , площею 13,8 кв. м; у користуванні [PERSON] виділити дві житлові кімнати №7 площею 14,0 кв м з балконом та № 8 площею 15,9 кв. м; залишити у загальному користуванні: кухню, ванну кімнату, вбиральню, шафу, коридор, балкон на кухні; ?усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , вселивши [PERSON] у вищезазначену квартиру; ?зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] ?зобов`язати [PERSON] передати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] , вхідних дверей спільного коридору на 10 поверсі та вхідних дверей під`їзду (домофону). На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено статті 279 ЦПК України. На підставі частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених обставин, у відповідності до вимог частини першої статті 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 липня 2024 року №27086 квартира [ADDRESS] на праві власності власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на житло, виданого відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації 06 червня 1994 року, та зареєстрованого в Бюро 14 червня 1994 року за реєстровим №3070 (а. с. 46). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13 липняя 2021 року частини квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , серія та номер 3-266, виданий 13 липня 2021 року 16-тою Київською державною нотаріальною конторою. Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03 червня 2021 року частини квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , серія та номер 3-266, виданий 03 червня 2021 року 16-тою Київською державною нотаріальною конторою (а. с. 11). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 липня 2021 року виданого 16-тою Київською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] . Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з: частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Харківської районної держадміністрації в м. Києві 06 червня 1994 року. Таким чином додані матеріали справи підтверджують, що [PERSON] є власником 3/4 частини, а [PERSON] 1/4 частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті (а. с. 19). 15 лютого 2023 року між [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець) уклали договір про оренду житлового приміщення, відповідно до якого, орендодавець передає орендарю в тимчасове користування приналежну йому на правах приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оплата становить 11 000,00 грн на місяць. Таким чином з матеріалів справи відомо, що позивачка та її син не мають змоги користуватись належної позивачу частини квартири [ADDRESS] , та змушує позивача та її сім`ю витрачати додаткові кошти для проживання шляхом орендування квартири. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд (стаття 150 ЖК України). Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 755/12571/23 (провадження № 61-8679св24) вказано, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Таким чином встановши, що позивач має частки власності квартири [ADDRESS] , однак не може користуватись своєю власністю, оскільки відповідач чинить перешкоди у здісненні позивачу своїх прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] у вищезазначену квартиру та зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. За таких обставин, оскільки порушення позивача у користуванні власністю полягають зокрема в тому, що відповідач не надає [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] , вхідних дверей спільного коридору на 10 поверсі та вхідних дверей під`їзду (домофону), зобов`язання [PERSON] передати вищевказані ключі відновить порушене право позивача. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22), від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23 (провадження № 61-13543св24). Відповідно до технічного паспорту на квартиру інвентаризійна справа №14208, квартира [ADDRESS] має загальну площу 68,3 кв. м: -житлова площа 43,7 кв. м, (приміщення під № 5, площею 13,8 кв. м, приміщення під № 7, площею 14,0 кв. м, приміщення під № 8, площею 15,9 кв. м); -допоможіна 21,3 кв. м. (приміщення під № 1, коридор площею 8,5 кв. м, приміщення під № 2, ванна площею 2,0 кв. м, приміщення під № 3, вбиральня площею 1,3 кв. м, приміщення під № 4, кухня площею 7,8 кв. м, приміщення під № 6, шафа площею 1,7 кв. м); -та має два балкони загальною площею 3,3 кв. м. (а. с. 39-42). Згідно графічного плану квартири, житлові кімнати забезпечені окремим входом, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості осіб, що проживають у квартирі, суд вбачає за можливе виділити у користуванні [PERSON] житлову кімнату № [NUMBER] , площею 13,8 кв. м; а у користування [PERSON] виділити дві житлові кімнати №7 площею 14,0 кв м з балконом та № 8 площею 15,9 кв. м; а допоміжні приміщення квартири залишити у загальному користуванні, зокрема кухню, ванну кімнату, вбиральню, шафу, коридор, та балкон на кухні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та передачі ключів є обгрунтовані, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В порядку статті 141 ЦК України суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені судові витрати, які пов`язані зі сплатою судового збору на загальну суму 2422,40 грн., доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять. Враховуючи викладене та

Outcome: approved