Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, посилаючись на те, що [PERSON] з\~листопада 1989\~року по\~30\~листопада 2023\~року постійно\~проживав в\~квартирі [ADDRESS] .\~Вселився в\~квартиру після\~одруження 25\~листопада 1989\~року із\~ [PERSON] . В своєму паспорті громадянина України зазначено зареєстроване місце проживання [ADDRESS] з 28 травня 1991 року. В травні\~2023\~році позивачу\~стало відомо,\~що відповідачка\~ [PERSON] \~зняла його\~з реєстрації\~по даній\~адресі,\~але коли\~вона це\~зробила позивачу\~невідомо.\~Крім того,\~на даний\~час відсутнє\~судове рішення,\~яким би\~ [PERSON] \~позбавили права проживання та користування вищезазначеною квартирою. Зазначає, що письмовими доказами,\~які підтверджують,\~що [PERSON] \~є законним власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] є: свідоцтво про право власності на житло, яке видано Управлінням власності міської Ради народних депутатів м. Чернівці 10 січня 1995 року згідно розпорядження № 12862 від 10 січня 1995 року, зареєстрованого в Чернівецькому ДОБТІ, яке підтверджує, що дана квартира була передана в спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду від 14 вересня 2010 року по справі № 2-3127/10 було визначено частки співвласників, які були рівними, і саме цим рішенням було визначено, що [PERSON] належить на праві особистої власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] . 06\~вересня 2011\~року [PERSON] ,\~від імені\~якої діяла\~ [PERSON] ,\~проживаюча за\~адресою [ADDRESS] ,\~подарувала [PERSON] \~1/3\~частку квартири\~під номером\~ [ADDRESS] ,\~яка складається\~з двох\~жилих кімнат,\~житловою площею\~27.80\~кв.м.,\~загальною площею 45.10\~кв.м.\~Таким чином\~після дарування\~1/3\~частки квартири,\~колишня дружина\~позивача стала власником\~2/3\~часток квартири\~ [ADDRESS] , а позивачу належить 1/3 частка даної квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.10.2013 року по справі за № 2-1586112 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою йому грошової компенсації за 1/3 частку квартири та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку даної квартири. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 року було скасовано рішення від 04.10.2013 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі за №2-1586\\12, було задоволено позовні вимоги [PERSON] , було припинено [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 90980 грн. вартість 1/3 частки квартири, якою він володів на праві власності. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року касаційна скарга [PERSON] була задоволена, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 року було скасовано і залишено в силі судове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №2-1586/12. Таким чином Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відновив [PERSON] право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири. Після набрання законної сили судового рішення від 26 грудня 2013 року Апеляційного суду Чернівецької області, [PERSON] зареєструвала своє право власності на 1/3 частку квартири на підставі даного судового рішення і 08.01.2014 року продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Після оформлення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в ДРРП на нерухоме майно і звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, про зняття [PERSON] із реєстрації та про виселення із квартири, справа за № 727\\407\\14-ц. [PERSON] після ознайомлення із судовим рішенням від 23.04.2014 року подала до Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/407/14-ц заяву про залишення позовної заяви про усунення перешкод у користуванні квартири, про виселення та зняття з реєстрації без розгляду, а тому по даній справі було ухвалено судове рішення тільки по зустрічному позову [PERSON] , яка позивалася із вимогами про визнання недійсним договору дарування, договору купівлі-продажу квартири, оскільки вважала, що в даному випадку була змова між її матір`ю, [PERSON] та [PERSON] щодо позбавлення її права на 1/3 частку квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.09.2014 року [PERSON] в зустрічному позові було відмовлено. В 2015 році [PERSON] знову звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, про зняття з реєстрації та про виселення справа №727\\5062\\15ц. Відповідно до судового рішення від 10 грудня 2015 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по даній справі [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод приватною власністю, зняття їх з реєстраційного обліку і виселення за безпідставністю. Цим же рішенням було задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] частково, було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] від 08.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко Мариною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за №94. Частково скасовано запис щодо права власності за №94 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право на 1/3 частку квартири. Внесені кошти повернуто [PERSON] . В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Рішенням Апеляційного\~суду Чернівецької\~області від\~09.03.2016\~року апеляційна\~скарга [PERSON] ,\~в інтересах\~якої діяла\~ [PERSON] \~задоволена частково.\~Рішення Шевченківського\~районного суду\~м.\~Чернівці від\~10\~грудня 2015\~року в\~частині скасування\~запису щодо\~права власності\~за №\~94\~в Державномуреєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] скасовано. В іншій частині судове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 грудня 2015 року залишено без змін. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року касаційна скарга представника [PERSON] - [PERSON] відхилена. Рішення від 10 грудня 2015 року Шевченківського районного суду м. Чернівці у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року залишено без змін. Таким чином, відповідно до судового рішення від 10 грудня 2015 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі 727/5061/15ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , а за [PERSON] визнано право на 1/3 частку даної квартири. [PERSON] , знаючи достовірно, що договір купівлі-продажу квартири від 07 січня 2014 року визнано недійсним і що за позивачем визнано право на 1/3 частку квартири, незаконно, без його згоди, як співвласника квартири, продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 07 березня 2023 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Паленчук Л.М., зареєстрований в реєстрі за №470. Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продала, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , продаж було вчинено за 1 556 160, 54 грн. Рішенням від 30 листопада 2023 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі за № 727/3523/23 [PERSON] , відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2023 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , оскільки ним обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та свобод. Відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду по справі за №727/3523/23 від 27 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці залишив без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Факт, що 30 листопада 2023 року [PERSON] виселила позивача з квартири [ADDRESS] із застосуванням сили і визнання даного факту вказує, що вона не визнає за ним права на власності на 1/3 частку квартири, не дивлячись на те, що їй було відомо, що на день оформлення договору купівлі-продажу квартири він проживав в даній квартирі. Той факт, що [PERSON] не проживає в будинку з 30 листопада 2023 року та у нього відсутні ключі від вхідних дверей вказує, що [PERSON] чинить йому перешкоди в проживанні та користуванні квартирою [ADDRESS] . Щоб захистити своє порушене право на проживання, користування квартирою позивач також змушений звертатися до суду з позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. Крім того, позивач вважає, що [PERSON] завдала йому моральної шкоди, яку він оцінює в 12000 грн. Моральна шкода виражається в тому, що [PERSON] достовірно знаючи, що йому належить на праві власності 1/3 частка спірної квартири, продала її без погодження з ним, чим незаконно позбавила його права власності на частку квартири. Фактично з березня 2023 року позивач не має спокою, у нього розвинулось безсоння, тривога у зв`язку з тим, що він фактично залишився без власності і без житла. Також вважає, що [PERSON] завдала йому моральну шкоду, яку він оцінює в 120000 грн. Моральна шкода, яку завдала позивачу своїми діями [PERSON] виражається в тому, що на день оформлення договору-купівлі продажу їй було відомо, що він проживає в квартирі, але це не зупинило її при оформленні договору купівлі-продажу, щоб з`ясувати у [PERSON] підстави проживання в квартирі, а вже після оформлення договору купівлі-продажу квартири вона почала його виселяти із квартири і вимагати, щоб він добровільно покинув квартиру. 30 листопада 2023 року вона із застосуванням фізичної сили вигнала його з квартири і фактично позивач залишився без житла. До цього часу змушений проживати у друзів, знайомих. Втрата житла, повністю змінила спосіб життя, поведінки, тому що позивач повинен кожного дня вирішувати питання де потрібно ночувати, привести себе в порядок. Станом на 07.03.2023 року, [PERSON] , належало на праві власності 1/3 частка квартири [ADDRESS] , а оскільки [PERSON] передала за угодою договору купівлі-продажу квартири у власність [PERSON] всю квартиру, як єдиний власник даної квартири, тобто відчуження його частки квартири відбулося поза його волею, як співвласника квартири, то право власності на 1/3 частку квартири [PERSON] не набула, в тому числі і як добросовісний набувач, а тому дане майно, а саме 1/3 частка квартири [ADDRESS] може бути витребувана у неї на позивача користь. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється, оскільки дане майно вибуло від власника поза його волею, а тому 1/3 частка квартири повинна бути повернена [PERSON] , як законному власнику, незважаючи на добросовісність та від платність його набування сторонніми особами. Тому на підставі вищевикладеного просить суд витребувати із чужого незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом надання ключів від вхідних дверей до даної квартири, вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 12000 грн., яка завдана незаконним відчуженням шляхом укладення договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] частки квартири, яка належить на праві власності [PERSON] , стягнути з [PERSON] моральної шкоди в розмірі 120000 грн., яка завдана виселенням із квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 травня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі. 20 червня 2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті. Представник відповідача [PERSON] адвокат Загарія О.Д. спрямував до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу він був власником 1/3 частки квартири на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.12.2015р. у справі № 727/5061/15ц, а тому інший її співвласник [PERSON] не мала права на її відчуження без його згоди, тобто діяла недобросовісно. В свою\~чергу [PERSON] \~як покупець\~квартири,\~на думку\~ [PERSON] ,\~також діяла\~недобросовісно,\~оскільки на\~день оформлення\~договору купівлі-продажу\~їй було\~відомо про\~проживання в\~ній позивача. З цього\~приводу зауважує,\~що позивачем\~в позовній\~заяві процитовано\~частину першу\~статті 388\~ЦК України,\~яка містить\~три самостійні\~підстави для\~витребування майна\~від добросовісного\~набувача,\~однак не\~конкретизовано,\~яка саме\~підстава для\~витребування майна\~ним застосовується\~саме в\~його позові.\~В той\~же час,\~визначення відповідачів,\~предмета та\~підстав спору\~є правом\~позивача,\~а встановлення\~належності відповідачів\~та обґрунтованості\~позову -\~обов`язком суду,\~який виконується\~під час\~розгляду справи,\~а не\~на стадії\~відкриття провадження. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (платно чи безоплатно). Щодо змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном позивач замовчує той факт, що після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.12.2015р. у справі № 727/5061/15, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.01.2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , він так і не здійснив державної реєстрації свого права власності на 1/3 цієї квартири. Так, 17.11.2015 р. позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності, однак в цьому йому було відмолено рішенням №26918453 від 09.12.2015р. Вказане рішення [PERSON] не оскаржував, будь-яких подальших дій для реєстрації права власності не вчиняв. Таким чином, позивач усвідомлював, що відсутність державної реєстрації права власності на 1/3 частку спірної квартири може призвести до її відчуження, оскільки нотаріус, який посвідчує відповідний договір (правочин) повинен керуватися відомостями, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в якому інформація про нього як власника (співвласника) квартири відсутня. Однак, [PERSON] з кінця 2015 року віднісся до свого обов`язку здійснення державної реєстрації права на майно халатно і безвідповідально, що призвело до уможливлення іншим співвласником квартири [PERSON] здійснити її продаж. Відтак правовий зв`язок позивача із спірною квартирою станом на день посвідчення договору купівлі-продажу від 07.03.2023р. відсутній, що й було встановлено нотаріусом та покупцем [PERSON] , оскільки останні покладались і повинні були покладатись виключно на відомості із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як зазначалось вище, позивач втратив правовий зв`язок із спірною квартирою, оскільки не здійснив державної реєстрації прав на її 1/3 частку, при цьому достеменно знав, що іншим її співвласником є [PERSON] , з якою в нього були неодноразові судові спори, а відтак остання, будучи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одноосібним власником, могла розпорядитись квартирою на власний розсуд. З викладеного слідує, що позивач, хоч і не мав прямого волевиявлення на відчуження квартири, проте з кінця 2015 року не здійснив реєстрації свого права власності на частку в ній, чим свідомо допустив її відчуження [PERSON] . Щодо того, чи є володілець майна [PERSON] добросовісним чи недобросовісним набувачем. [PERSON] , маючи намір придбати у власність спірну квартиру, узгодивши істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу із її власником [PERSON] , прибула 07.03.2023р. до нотаріуса з метою посвідчення правочину. В нотаріуса згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було встановлено, що: квартира перебуває в приватній власності тільки однієї [PERSON] , права на неї в будь-яких третіх осіб відсутні; квартира не перебуває під обтяженнями чи арештом; продавець надала нотаріусу довідку про відсутність будь-яких зареєстрованих осіб в квартирі, в тому числі й малолітніх чи неповнолітніх. В свою чергу, [PERSON] запевнила покупця [PERSON] , що квартира не є предметом судових спорів, прав на неї ніхто окрім неї не має. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Отже, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем [PERSON] та має право покладатися виключно на відомості Державного реєстру речових прав. Окремо звертає увагу суду на ту обставину, що тільки з позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поданим у квітні 2023 року (справа № 727/3523/23) відповідачці [PERSON] стало відомо про існування раніше, до придбання нею спірної квартири, ряду спорів, предметом яких була остання. Зокрема, стало відомо про рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.12.2015 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.01.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в частині 1/3 частки, про які [PERSON] не повідомляла. Факт добросовісності [PERSON] , як набувача спірної квартири, встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.11 2023 р., залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.02.2024р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 07.03.2023р. недійсним. Зокрема в цьому рішенні зазначено, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири і не повинна була перевіряти історію придбання нерухомості продавцем [PERSON] та мала право покладатися на інформацію з Державного реєстру речових прав. Матеріали справи не містять доказів, якими можна було би спростувати добросовісність набуття [PERSON] вказаного нерухомого майна. Щодо характеру набуття майна з цього приводу зауважує, що [PERSON] придбала спірну квартиру на підставі оплатного договору купівлі-продажу від 07.03.2023р. за ціною 1556160,54 грн., відтак підстав для її витребування від добросовісного набувача у всіх випадках, як те передбачено для безоплатного договору (частина третя статті 388 ЦК України) немає. Щодо можливості позбавлення добросовісного набувача права власності, шляхом його витребування. Звертає увагу суду на ту обставину, що сам по собі факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, яким є [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] , як добросовісний набувач, покладаючись на відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, придбала спірну квартиру за відплатним договором, тому не знала і не могла знати про права на спірну квартиру інших осіб, а відтак, правомірно очікувала, що [PERSON] мала право нею розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Враховуючи викладене, позбавлення [PERSON] права власності на спірну квартиру призведе до змушення її самостійно шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на неї як добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, а тому правомірним способом захисту позивача своїх прав є вимога до [PERSON] про стягнення з неї грошової компенсації вартості його частки. Щодо вимог про зобов`язання [PERSON] усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом надання йому ключів від її вхідних дверей та вселення. Фактично вказана позовна вимога є похідною від основної - витребування квартири від [PERSON] , проте, якщо суд відмовить в задоволенні останньої, то не буде підстав і для задоволення вимоги про усуненні перешкод у користуванні квартирою. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди. Вказана вимога також є похідною, проте заявлений розмір шкоди в сумі 120 000 грн. є необґрунтованим. Твердження про те, що відповідачка знала про проживання позивача в спірній квартирі, але це її не зупинило від її купівлі є безпідставним, оскільки остання покладалась виключно на офіційні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому були відсутні будь-які обтяження щодо нього, а також з інформаційної довідки Департаменту надання адміністративних послуг від 07.03.2023р. слідує, що в житлі ніхто не зареєстрований. Сам факт проживання сторонньої особи у житлі не є правовою перешкодою для укладення щодо нього будь-якого правочину, в т.ч. договору купівлі-продажу. Окремо звертає увагу на ту обставину, що позивач [PERSON] вводить суд в оману, стверджуючи в позові, що на нього відповідачкою чинився фізичний тиск з метою виселення. На спростування цього твердження зазначає, що позивачка прибула до квартири після набуття не неї права власності вдень, в подальшому переконавшись, що двері зачинені, викликала працівників поліції і тільки після цього позивач відчинив двері. Між позивачем і [PERSON] було погоджено умови його добровільного виселення, про що ним особисто в присутності поліцейських написано розписку. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, був допитаний судом в якості свідка, зазначив, що обставини викладені у позові підтримує у повному обсязі, зазначив, що звертався до реєстратора, щоб зареєструвати 1/3 частки кватири, однак йому було відмовлено, оскільки був накладений арешт на дану квартиру. Представник позивача адвокат Клим В.А. в судовому засіданні підтримала позовну заяву, просила суд її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кутровська Н.М. заперечувала проти заявленого позову та просили в його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Загарія О.Д. заперечував проти заявленого позову та просив в його задоволенні відмовити, посилався на обставини викладені у відзиві. Свідок [PERSON] підтвердив, що позивач проживав в даній квартирі із своєю сім`єю, в квітні 2023 року прийшов новий покупець і було виселено позивача з квартири, незважаючи на те, що на тому етапі ще тривали суди. Свідок [PERSON] зазначила, що позивача дійсно було виселено з квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири та він зазначав новому покупцю, що ще тривають суди. Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновків щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129\~Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтями 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є законним власником\~1/3\~частки квартири\~ [ADDRESS] на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~яке видано\~Управлінням власності\~міської Ради\~народних депутатів\~м.\~Чернівці 10\~січня 1995\~року згідно\~розпорядження №\~12862\~від 10\~січня 1995\~року,\~зареєстрованого в\~Чернівецькому ДОБТІ,\~яке підтверджує,\~що дана\~квартира була\~передана в\~спільну сумісну\~власність [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~Рішенням Шевченківського\~районного суду\~від 14\~вересня 2010\~року по\~справі №\~2-3127/10\~було визначено\~частки співвласників,\~які були\~рівними,\~і саме\~цим рішенням\~було визначено,\~що [PERSON] \~належить на\~праві особистої\~власності 1/3\~частки квартири [ADDRESS] . В 2013 році [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом про виплату [PERSON] вартості 1/3 частки квартири з припиненням права власності на 1/3 частку квартири, про визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку квартири у зв`язку із виплатою [PERSON] вартості 1/3 частки квартири. В позові було відмовлено. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.10.2013 року по справі за №2-1586112 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні з виплатою йому грошової компенсації за 1/3 частку квартири та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку даної квартири. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 року було скасовано рішення від 04.10.2013 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі за №2-1586\\12, було задоволено позовні вимоги [PERSON] , було припинено [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 90980 грн. вартість 1/3 частки квартири, якою він володів на праві власності. Рішенням від 26.12.2013 року Апеляційного суду Чернівецької області, [PERSON] оскаржив його до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року касаційна скарга [PERSON] була задоволена, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26.12.2013 року було скасовано і залишено в силі судове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №2-1586/12. Таким чином Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відновив [PERSON] право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири. Згідно із вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. Особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Відповідно до позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-11085св12, викладеної в ухвалі від 11.05.2012 року, рішення про визнання права власності, прийняте в порядку ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виникло на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус об`єкта нерухомості. Фактично, суд зазначив, що реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі не є критичним для цілей підтвердження права власності на нерухоме майно у спорі щодо права власності. Цей висновок цілком відповідає викладеним у ст. 3 ЦК України таким принципам цивільного права, як добросовісність та розумність. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 07 березня 2023 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Паленчук Л.М., зареєстрований в реєстрі за №470. Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продала, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , продаж було вчинено за 1 556 160, 54 грн. Рішенням від 30 листопада 2023 року Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі за № 727/3523/23 [PERSON] , відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.03.2023 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , оскільки ним обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та свобод. Відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду по справі за №727/3523/23 від 27 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці залишив без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Станом на 07.03.2023 року [PERSON] належало на праві власності 1/3 частка квартири [ADDRESS] , а оскільки [PERSON] передала за угодою договору купівлі-продажу у власність [PERSON] всю квартиру, як єдиний власник квартири, тобто відчуження його частки відбулося поза волею позивача, як співвласника квартири, то право власності на 1/3 частку квартири [PERSON] не набула в тому числі як і добросовісний набувач, а тому дане майно позивач може витребувати на свою користь. Відсутність реєстрації поновленого права [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири Ухвалою ВКСУ від 23.04.2014 року не свідчить про відсутність права власності [PERSON] на неї. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388\~ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо на час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21 (провадження № 61-349св23). Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), не розкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України. Відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду у справі № 761/17557/15-ц від 14.06.2023 р., кінцевий власник квартири є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, якщо до придбання спірної квартири він зробив всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мав «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії щодо придбання нерухомості відповідно до виданих державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно і у нього не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними. Доводи відповідача [PERSON] про те, що вона не могла знати про претензії інших осіб на це нерухоме майно або про те, що воно може бути спірним, є необґрунтованими з огляду на таке. [PERSON] мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Крім того, обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна. Доводи відповідача [PERSON] про те, що витребування майна є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними, оскільки вона не буде змушене шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає повернення сплачених коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбачений законом. Дане узгоджується з постановою ВС від 03.02.2025 року по справі № 185/10500/21. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Суд звертає увагу, що якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Водночас, враховуючи принцип пропорційності, особа, із володіння якої витребовується спірне майно, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої було придбано це майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Задоволення позову та витребування у останнього набувача спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін, оскільки приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з його власності поза його волею, переважатиме приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за ним права на спірне майно, а, при цьому, менш обтяжливого захисту та поновлення порушеного права позивача суд не вбачає. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу є безсумнівним, оскільки внаслідок протиправних дій відповідачів у позивача однозначно порушився звичний спосіб життя, він був вимушений відновлювати своє порушене право, а в подальшому звертатись до суду, такі обставини завдали йому значного дискомфорту, він пережив стрес та сильні душевні хвилювання, моральні страждання, у зв`язку із чим у позивача погіршився сон та загальне самопочуття. Через позбавлення майна позивача, який перебував у його постійному користуванні, він проживав в ньому фактично більшість свого життя і неможливості його використовувати у повсякденному житті, загальна обстановка та життя ускладнилось. Натомість, враховуючи те, що душевні страждання позивача залежать від особливостей його емоційно-розумового сприйняття та останній не надав суду будь-яких доказів на підставі яких можна було встановити обсяг перенесених ним страждань, суд, з урахуванням принципу справедливості та розумності, ступеню вини відповідачів, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн., з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 30000 грн. Позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 10033,67 грн. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів у рівних частинах на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 5016,84 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial