Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 09 травня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання дружини до досягнення малолітньою дитиною трьох років. Позивач у своєму позові і з представником посилалися на те, що позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей та сплачує на них аліменти; крім того, сплачує аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 частини його доходу щомісячно до досягнення дитиною трьох років. На його утриманні також знаходиться його мати з інвалідністю третьої групи. Вважає, що сума аліментів на дружину повинна бути зменшена до 1/8 частки його щомісячного доходу, так як загальна сума відрахувань і утримань на дітей, дружину і матір надміру велика та є матеріальним тягарем, що суперечить вимогам законодавства України. Встановивши розмір аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), суд, на думку позивача, позбавив його можливості рівноцінно утримувати двох його дітей, непрацюючу матір та ще й дружину, бо фактично та частка його заробітної плати, що залишається після відрахувань на аліменти дружини з аліментами дітей не відповідає вимогам Сімейного Кодексу України про мінімальний розмір всіх аліментів на дітей і дружину. Отже, позивач вважає, що достатнім та справедливим буде розмір аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років визначений у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), повинен бути зменшеним. Таким чином, стягувані аліменти він сплачує, але зміну обставин і через тяжке матеріальне становище може виникнути заборгованість. Вважає стягуваний розмір аліментів неправомірним. Звертався до відповідачки з питанням домовитися про зменшення розміру стягуваних аліментів, але це ні до чого не призвело. Зараз він має скрутне матеріальне становище, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей участь приймає і поточні аліменти платить. Просив змінити порядок стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років шляхом зменшення розміру стягуваних з нього згідно рішення наказу суду про стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання дружини зі стягнення в 1/6 частки його доходу на стягнення аліментів в розмірі 1/8 частки аліментів щомісячно, зробивши відповідний перерахунок вже стягнутих аліментів з дня набрання рішенням законної сили, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] не погодилася з позовними вимогами, оскільки аліменти на неї стягують вірно, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неприбуття в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від прибуття чи неприбуття представника відповідача сама особа в судове засідання не прибула без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неприбуття в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] ; він є батьком малолітнього сина [PERSON] і малолітньої дочки [PERSON] , відповідач є мамою цих дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося, подружні стосунки припинені, шлюб їх згодом було за рішенням суду розірвано, майно поділили добровільно, мешкати стали окремо, малолітні діти залишився мешкати з відповідачкою. Наказом Шевченківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття в розмірі частки всіх видів його (батька дитини) доходу. Наказ набрав законної сили і виконувався. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2023 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання до досягнення дочкою [PERSON] трьох років в розмірі 1/6 частини заробітку позивача. Рішення набрало законної сили. На утриманні позивача, як він стверджує, також знаходиться його мати з інвалідністю третьої групи. Вважає, що сума аліментів на дружину повинна бути зменшена до 1/8 частки його щомісячного доходу, так як загальна сума відрахувань і утримань на дітей, дружину і матір надміру велика та є матеріальним тягарем, що суперечить вимогам законодавства України. Встановивши розмір аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), суд, на думку позивача, позбавив його можливості рівноцінно утримувати двох його дітей, непрацюючу матір та ще й дружину, бо фактично та частка його заробітної плати, що залишається після відрахувань на аліменти дружини з аліментами дітей не відповідає вимогам Сімейного Кодексу України про мінімальний розмір всіх аліментів на дітей і дружину: 50 відсотків доходу платника. Отже, позивач вважає, що достатнім та справедливим буде розмір аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років визначений у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), повинен бути зменшеним до 1/8 частки. Таким чином, стягувані аліменти він сплачує, але зміну обставин і через тяжке матеріальне становище може виникнути заборгованість. Вважає стягуваний розмір аліментів неправомірним. Звертався до відповідачки з питанням домовитися про зменшення розміру стягуваних аліментів, але це ні до чого не призвело. Зараз він має скрутне матеріальне становище, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей участь приймає і поточні аліменти платить. Просив змінити порядок стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років шляхом зменшення розміру стягуваних з нього згідно рішення наказу суду про стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання дружини зі стягнення в 1/6 частки його доходу на стягнення аліментів в розмірі 1/8 частки аліментів щомісячно, зробивши відповідний перерахунок вже стягнутих аліментів з дня набрання рішенням законної сили, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, тяжке матеріальне становище батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 183 СКУ передбачає визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини: «1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.». Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини: «Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.» Зараз він має скрутне матеріальне і сімейне становище, аліменти у встановленому розмірі сплачувати не має можливості, у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, на думку позивача, він участь приймає. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає\~позовні вимоги\~не підлягаючими\~задоволенню,\~виходячи з\~наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. \~ \~ \~ \~На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. \~ \~ \~ \~Позивач зараз офіційно працевлаштований, є військовослужбовцем, має скрутне, як він стверджує, матеріальне становище, але сплачує аліменти на утримання малолітнього сина і дочку; в нього змінився матеріальний стан, змінився сімейний стан (він утримує матір інваліда третьої групи), отримує дохід за основним місцем служби і сплачує аліменти, він звернувся до суду з позовом про зміну порядку стягнення шляхом зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання дружини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що дійсно сторони [PERSON] і [PERSON] перебували в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , і дочку [PERSON] , [INFO] ; він є батьком малолітнього сина [PERSON] і малолітньої дочки [PERSON] , відповідач є мамою цих дитини. Сімейне життя в подальшому не склалося, подружні стосунки припинені, шлюб їх згодом було за рішенням суду Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області віл 16 жовтня 2024 року розірвано, майно поділили добровільно, мешкати стали окремо, малолітні діти залишився мешкати з відповідачкою. Наказом Шевченківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття в розмірі частки всіх видів його (батька дитини) доходу. Наказ набрав законної сили і виконувався. Наказом Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2023 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON] в розмірі частки всіх його доходів щомісячно до її повноліття. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2024 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання малолітньої дитини дочки [PERSON] та вирішено зменшити розмір стягуваних з [PERSON] за наказом від 08 листопада 2023 року аліментів з частки на 1/6 частку. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2023 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання до досягнення дочкою [PERSON] трьох років в розмірі 1/6 частини заробітку позивача. Рішення набрало законної сили. На утриманні позивача, як він стверджує, також знаходиться його мати з інвалідністю третьої групи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач в позові не вказує яке його право порушено, в чому воно полягає і яким чином його потрібно захистити. Відповідно до норм частини 1 статті 81, частини 2 статті 83, частини 5 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач діяв незаконного та порушив будь яке право позивача (не надані ні копії рішень про аліменти, їх зміну чи розірвання шлюбу, ні докази матеріального чи сімейного стану, дані про заробіток чи доходи і інш.). Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Частиною 1\~статті 185 СК України\~\~передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки\~Сімейний Кодекс України\~виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.\~\~ Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.\~\~ При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання дружини до досягнення малолітньою дитиною трьох років відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та здійснення перарахунку стягуваних аліментів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню навіть частково. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed