Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНФОРС» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1283546 від 05.02.2024 року в загальному розмірі 166 875,00 грн, яка складається з: 25 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 129 375,00 грн - нараховані проценти та 12 500,00 грн - неустойка (штраф). Позовна заява мотивована тим, що 05.02.2024 року між первісним кредитором ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем було укладено кредитний договір № 1283546 шляхом обміну електронними повідомленнями. На виконання умов договору відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 25 000,00 грн. Проте, відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. 30.08.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФІНФОРС» було укладено договір факторингу, за яким право вимоги за кредитним договором № 1283546 було відступлено позивачу. Позивач стверджує, що відповідач був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги. Оскільки відповідач не погасив заборгованість, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості в повному обсязі. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Відповідачем у встановлений законом строк подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково не погоджується з позовними вимогами. Відповідач не заперечує факту укладення 05.02.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ним кредитного договору № 1283546 в електронній формі на суму 25 000,00 грн зі сплатою процентів. Також відповідач не заперечує факту отримання кредитних коштів. Однак, відповідач зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відступлення права вимоги саме за його кредитним договором на користь ТОВ «ФІНФОРС». Відповідач звертає увагу суду на те, що в жодному з наданих до позовної заяви додатків до договору факторингу не містяться його ідентифікуючі дані, сума заборгованості або будь-яка інша інформація, яка б дозволила встановити, що саме його боргові зобов`язання перейшли до ТОВ «ФІНФОРС». Відповідач зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а надані позивачем копії електронних доказів не підтверджують факту відступлення права вимоги. Крім того, відповідач вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, посилаючись на критерії співмірності, складності справи, обсягу наданих послуг та ціни позову. У відповіді на відзив позивач наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Щодо заперечень відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги, позивач зазначає, що до позовної заяви додано витяг з реєстру боржників, який містить всі необхідні ідентифікуючі дані відповідача, реквізити кредитного договору та суму відступленої заборгованості. Позивач пояснює, що повний реєстр боржників не було надано у зв`язку з наявністю в ньому персональних даних інших осіб, що узгоджується з вимогами законодавства щодо захисту персональних даних та правил діловодства. Щодо заперечень відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, позивач вказує, що відповідач не скористався правом на подання заяви про зменшення цих витрат з відповідним обґрунтуванням, а посилання відповідача на незадовільний майновий стан не є підставою для відмови у стягненні судових витрат, оскільки чинним законодавством такі підстави не передбачені. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 05 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1283546 в електронній формі шляхом акцептування відповідачем оферти кредитодавця. Відповідно до умов кредитного договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень на строк 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. Відповідач [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень. 30 серпня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» було укладено договір факторингу № 43979069-01, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1283546. Факт відступлення права вимоги підтверджується наданим суду витягом з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу та містить ідентифікуючі дані відповідача, номер кредитного договору та суму заборгованості. Станом на 30 серпня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 166 875,00 (сто шістдесят шість тисяч вісімсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок, яка складається з: 25 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 129 375,00 грн - нараховані проценти; 12 500,00 грн - неустойка (штраф). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пунктом 1 ч. 1 статті 512 ЦК України передбаченого, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), при цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відповідач стверджує, що надані позивачем додатки до договору факторингу не містять його ідентифікуючих даних, що, на його думку, не підтверджує перехід права вимоги саме за його кредитним договором. Суд вважає вказане заперечення відповідача необґрунтованим з наступних підстав: На спростування доводів відповідача позивачем було надано витяг з реєстру боржників. У вказаному документі чітко зазначені ідентифікуючі дані відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), а також номер кредитного договору № 1283546 від 05.02.2024 року та сума заборгованості, право вимоги за якою було відступлено на користь ТОВ «ФІНФОРС». Посилання відповідача на відсутність повного реєстру боржників є безпідставним, оскільки позивачем правомірно надано витяг з реєстру, що узгоджується з "Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях", затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5. Зазначені Правила передбачають можливість надання засвідчених витягів з архівних документів, особливо у випадках, коли документ містить відомості про інших осіб, що не мають відношення до справи. Наданий витяг є належним доказом переходу права вимоги, оскільки містить всю необхідну інформацію, що ідентифікує боржника та його зобов`язання. Таким чином, твердження відповідача про недоведеність факту відступлення права вимоги є помилковим та спростовується наявними в матеріалах справи належними доказами. Щодо вимоги позивача про стягнення неустойки (штрафу) в розмірі 12 500,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо розмір неустойки встановлений законом, він є обов`язковим. Пунктом 18 Перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) Враховуючи те, що кредитний договір укладено 05.02.2024 року, а нарахування неустойки, як вбачається з розрахунку заборгованості, розпочато з 22.04.2024 року, тобто в період дії воєнного стану, суд вважає, що вимога позивача про стягнення неустойки (штрафу) задоволенню не підлягає на підставі вищезазначеної норми. Суд, встановивши факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем коштів та їх неповернення, а також належне відступлення права вимоги, вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25 000,00 грн та нарахованих процентів у розмірі 129 375,00 грн, проте відмовляє у стягненні неустойки у зв`язку з дією воєнного стану. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, що заявлені позивачем в розмірі 15 000,00 грн. суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до положень статті133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем надано докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги від 11.03..2024, додаток № 78 від 27.11.2024 до Договору про надання правової допомоги від 11.03..2024, акт приймання передачі наданих послуг за договором від 20.12.2024 року, платіжна інструкція на суму 15 000, 00 грн від 29.11.2024 року. Відповідач вважає завищеним розмір витрат на правничу допомогу та посилається на свій незадовільний майновий стан та наявність двох дітей на утриманні. Посилання відповідача на незадовільний майновий стан та наявність дітей не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Чинне законодавство не містить таких виключень. При цьому, відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з належним обґрунтуванням та наданням відповідних доказів їх неспівмірності складності справи, обсягу наданих послуг та ціні позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 15000,00 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі - 154 375,00 грн., 2 422,40 грн. у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та 6000,00 грн витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved