Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

14.12.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 25/100 частин житлового будинку з надвірними приміщеннями за адресою [ADDRESS] після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєві від 19.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Витребувано у Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 26.12.2024 року від відповідача надійшла заява, в якій представник відповідача просив розглядати справу без участі представника відповідача, просив ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства України. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєві від 13.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 02.04.2025 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заперечень проти позову не надали. З огляду на наявність заяв позивачів та відповідача з проханням справу розглядати без їх участі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане повторно відділом ДРАЦС у місті Миколаєві ПМЮУМЮ (м. Одеса), помер [PERSON] , [INFO] . Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 25/100 частин житлового будинку з надвірними приміщеннями в [ADDRESS] , які належали померлому на підставі договору купівлі-продажу будинку від 11.03.1969 року. [PERSON] за життя розпорядився своєю власністю, про що свідчить заповіт від 19.01.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Агапітовою К.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-49. Так, згідно заповіту своє майно, в т.ч. нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , батько позивача заповів сину [PERSON] , 1950 року народження. Згідно довідки ТОВ "Бриз", ЖЕК № 3 від 06.06.2013 року № 2898 за однією адресою разом з померлим по [ADDRESS] ніхто не був зареєстрований. З огляду на поважний вік померлого батька з 2006 році він постійно проживав разом з позивачем та його родиною в квартирі по [ADDRESS] , хоча був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , позивач доглядав за батьком останні його роки життя, оскільки він був хворим та не міг самостійно себе обслуговувати, про що свідчить копія акту про проживання від 10.11.2024, підписаний свідками, які є сусідами позивача. Сам же Позивач фактично проживає та його місце проживання зареєстроване з 1971 року в квартирі по [ADDRESS] , про що свідчить відмітка в паспорті позивача. Брат позивача, [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія виданого повторно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 04.02.2022. При цьому, як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкодавець за життя склав два окремих заповіта на кожного зі своїх синів, заповідав кожному спадкоємцю окремо визначене майно : [PERSON] , квартиру по [ADDRESS] . Сину [PERSON] - 25/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою державного нотаріуса Третьої державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзнякова О. відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 3 ст. 1296 цього Кодексу передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до правил статей 316, 328 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як вбачається зі ст. ст. 1217, 1258 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд встановив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, немає. На день смерті спадкодавець в зареєстрованому шлюбі не перебував, з заявою про прийняття спадщини інші особи в установленому законом порядку до нотаріуса не зверталися, брат позивача помер і з огляду на матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] не звертався із заявою про прийняття спадщини на будинок по [ADDRESS] , отже судом встановлено,що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи, що [PERSON] позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , шляхом звернення до нотаріальної контори через те, що він не був зареєстрований зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, тому суд вважає, що вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і тому підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачено при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved