Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

10 вересня 2024 року представник позивачів звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в ході судового розгляду справи уточнив, про визнання недійсним правочину, на підставі якого відчужено транспортний засіб та повернення відповідного майна боржнику. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що [PERSON] , будучи боржником за численними договорами позики, у погоджені строки взяті на себе майнові зобов`язання не виконав, а саме не повернув кредиторам позикові грошові кошти та з метою недопущення звернення стягнення на власне майно, відчужив не за ринковою ціною свій автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3. Вказав, що між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договори позики: 1) 18.12.2021 Договір позики № 1, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 811500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 18.12.2023; 2) 31.01.2022 Договір позики № 11Ф, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 288200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 31.01.2024. Проте, в порушення умов договорів, [PERSON] у встановлені договорами строки позики не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Окрім вказаних договорів, [PERSON] має зобов`язання перед третіми особами за договорами позики на загальну суму 324600,00 доларів США та 20000,00 Євро. Після настання строку повернення коштів та навіть після подання перших позовів до суду, [PERSON] основну частину належному йому майна відчужив на членів власної родини, знайомих та підконтрольних йому осіб, зокрема відчужив 10.01.2024 року автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3. Оспорюваний у даній справі правочин має ознаки фраудаторного, не відповідає таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність та недопустимість зловживання правом, суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України та грубо порушує ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України. Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд визнати недійсним правочин, на підставі якого 10.01.2024 [PERSON] відчужив транспортний засіб, а саме автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, дата першої реєстрації 08.12.2011 року; повернути вищевказане майно, а саме автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3\~боржнику [PERSON] ; вирішити питання про розподіл судових витрат. 30 вересня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Костенко О.О. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими, не підкріпленими належними доказами, які ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, без належного врахування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення спору, тому не підлягають до задоволення судом першої інстанції виходячи з такого.\~Відповідач,\~діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, відчужив незнайомій особі автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3,\~так як мав повне право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, і ніяким чином своїми діями чи бездіяльністю не порушував права та інтереси інших осіб.\~На час укладення оспорюваного правочину не було винесено рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача. Відомості про відповідача, як боржника, не були включені до Єдиного реєстру боржників. Правочин щодо відчуження автомобіля укладено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики і відкриття провадження по справі та, відповідно, до ухвалення рішення судом. Отже, до того, як між сторонами виник спір стосовно повернення коштів за договорами позики. Даний факт підтверджується ухвалами Глобинського районного суду Полтавської області. На момент вчинення правочину заборон та арешту на автомобіль в реєстрах не було, реєстрацію права власності на автомобіль проведено згідно вимог чинного законодавства, правочин укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно покупцеві.\~При укладанні спірного правочину між відповідачем та позивачем не розглядалися справи, пов`язані із захистом, відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав в межах цивільного, господарського, адміністративного чи кримінального законодавства України. Оспорюваний правочин щодо рухомого майна спрямовувався на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим правочином та намірами сторін і реально виконаний,\~транспортний засіб було передано покупцеві, правочин був оплатним.\~У спірному правочині чітко визначено предмет договору, вказана його вартість. Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про те, що станом на дату укладення оспорюваного правочину в січні 2024 року були наявні судові рішення про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, так само як і доказів, які свідчили б про відкриття виконавчих проваджень, за якими здійснювалося їх примусове стягнення. Також позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки за ним.\~Лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не є безумовною підставою для обмеження розпорядження належним йому рухомим майном та не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь які вчинені боржником правочини, отже\~правові підстави для визнання правочину недійсним та повернення майна боржнику відсутні. 18 грудня 2024 відповідач\~ [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що\~позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. Вказала, що 10.01.2024 року нею було придбано у [PERSON] автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, об`єм двигуна 3498 см3, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6193/6856 від 10.01.2024 року. Та цього дня була здійснена державна реєстрація (перереєстрація) транспортного засобу. Оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу спрямовувався на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим правочином та намірами сторін і реально виконаний,\~транспортний засіб було передано покупцеві, правочин був оплатним. На час укладення оспорюваного правочину не було винесено рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача. Відомості про відповідача, як боржника, не були включені до Єдиного реєстру боржників. Правочин щодо відчуження автомобіля укладено до звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики і відкриття провадження по справі та, відповідно, до ухвалення рішення судом. Вказала, що влітку 2024 року нею було відчужено автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску незнайомій особі, так як вона мала повне право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, і ніяким чином своїми діями чи бездіяльністю не порушувала права та інтереси інших осіб. У даний час спірний транспортний засіб не перебуває у її власності. 25 грудня 2024\~представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6193/6856 від 10.01.2024, укладений між Полтавською філією ТОВ «АВТО-АРЕАЛ», яка діяла в в інтересах і за дорученням [PERSON] , та [PERSON] , відповідно до якого відчуджено транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення [PERSON] права власності на транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] . 24 лютого 2025 представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що\~ [PERSON] \~було придбано у [PERSON] автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу від 13.08.2024 року. Купуючи транспортний засіб їй не було відомо про боргові зобов`язання [PERSON] перед третіми особами.\~Вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем транспортного засобу, а тому правові підстави для визнання правочину недійсним та повернення майна боржнику відсутні. 04 березня 2025 року від представника позивача адвоката Лобача І.А. надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , де представник вказав, що викладені у відзиві заперечення останньої на позовну заяву [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки засновані на неправильному тлумаченні законодавства та правозастосовної практики Верховного Суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Лобач І.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав позов задовольнити, послався на обставини, викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «АВТО-АРЕАЛ», [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи,\~подані сторонами документи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.\~2,\~12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею\~89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, вказаними нормами матеріального та процесуального права визначено, що особа може звертатися саме за захистом свого цивільного права, а не за захистом права третіх осіб. Представник позивача, в обґрунтування позову зокрема зазначив, що [PERSON] має зобов`язання перед третіми особами за 30 договорами позики на загальну суму 324600,00 доларів США та 20000,00 Євро та здійснював відчуження належного йому майна різним особам. Разом з тим, у справі яка розглядається судом, з позовом до суду звернувся саме [PERSON] , предметом спору у даній справі є договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, від 10.01.2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приймаючи до уваги те, що представник позивача обґрунтовує позовні вимоги правовідносинами, які склалися між третіми особами, які не є позивачами у даній справі, а також правочинами, які не є предметом позову, суд визнає подані ним докази (т.1 а.с.21-32, 40-77, 82-147, 149, 151-167, 171-175, 179-189) неналежними, оскільки вони не місять\~інформацію щодо предмета доказування. Натомість суд надає оцінку доказам та правовідносинам, які склалися між\~ [PERSON] \~та відповідачем [PERSON] в межах заявлених позивачем позовних вимог, які стосуються відчуження\~транспортного засобу Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, а також, які виникли на підставі Договору позики № 1 від 18.12.2021 та\~Договору позики № 11Ф від 31.01.2022. Так, судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 6193/6856 від 10.01.2024, ТОВ «АВТО-АРЕАЛ», як комісіонер (на підставі договору комісії укладеного із [PERSON] за №6193/6856 від 09.01.2024) передав у власність [PERSON] , як покупцю транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] (т.2 а.с.47-50). На підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу 5342/2024/4819758 від 13.08.2024, [PERSON] (продавець) передала у власність [PERSON] (покупцю) транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] (т.2 а.с.100). Представник позивача обгрунтовуючи визнання вказаного правочину недійсним зазначив, що він є фраудаторним, оскільки його укладено з метою ухилення від виконання зобов`язань за договорами позики та з метою недопущення звернення стягнення на майно. Надаючи правову оцінку вказаним твердженням представника позивача, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 Цивільного кодексу України. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України,\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Як зазначено в ч. 3 ст. 13\~Цивільного кодексу України,\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.\~Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.\~У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.\~Фіктивний правочин визнається судом недійсним.\~Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 викладено правову позицію у подібних правовідносинах. Договір купівлі-продажу транспортних засобів, відповідно до якого боржник (юридична особа) відчужує майно (транспортні засоби) на користь свого учасника після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за ціною, нижчою за ринкову, є фраудаторним. Такий боржник діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора і спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника До обставин, які дають змогу кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні, належать: 1) момент вчинення договорів (після відкриття провадження, відмови у забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі про стягнення коштів); 2) контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори; 3) ціна в оспорюваних договорах; 4) боржник, який відчужує транспортний засіб на користь свого учасника після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора і спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником 18.12.2021 укладено Договір позики № 1, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 811500,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 30000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 18.12.2023 (т.1 а.с.19-21). Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/380/24 від 14 лютого 2024 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики (т. 1 а.с. 148). Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/380/24 від 06.03.2024 позов [PERSON] \~задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] \~на користь [PERSON] , заборгованість\~за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року в розмірі 381000,00 грн. Між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником 31.01.2022 укладено Договір позики № 11Ф, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 288200,00 грн, що на дату їх передання становило еквівалент 10000,00 доларів США, строк повернення позики не пізніше 31.01.2024 (т.1 а.с.78-81). Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/383/24 від 14 лютого 2024 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики (т. 1 а.с. 150). Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області по справі № 527/383/24 від 09.10.2024, яке набрало законної сили 11.11.2024, позов [PERSON] \~задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] \~на користь [PERSON] , заборгованість\~за Договором позики № 1 від 18.12.2021 року в розмірі\~935671,00 грн\~(т.2 а.с.37-39). З ухвал та рішень суду встановлено, що позивач звернувся з позовами до суду про стягнення заборгованості за Договором позики № 11Ф від 31.01.2022 року та про стягнення заборгованості за Договором позики № 1 від\~18.12.2021\~року 02 лютого 2024 року. Тобто, судом встановлено, що на момент укладення\~Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.01.2024, яким [PERSON] було відчужено транспортний засіб марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, у [PERSON] хоча і існували правовідносини з приводу договорів позики, проте позивач з позовами до суду про стягнення заборгованості не звернувся, отже [PERSON] на момент укладення оскаржуваного договору не мав статусу відповідача, з нього не було стягнуто заборгованість за рішенням суду та він не мав статусу боржника за судовими рішеннями. Заборгованість за договорами позики на момент укладення договору купівлі-продажу була не визначеною та спірною з огляду на обставини встановлені рішеннями судів. Тобто, встановлені судом обставини не дають суду підстави кваліфікувати оспорюваний Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 10.01.2024\~як фраудаторний з огляду на правову позицію викладену у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 41 Конституції України, регламентовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, суд зауважує, що непорушність права власності означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі.\~Право власності може бути обмежено лише у вийняткових випадках, на підставах та у порядку передбаченому законом. Так, законом, договором, рішенням суду\~можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Так, судом встановлено, що\~на момент укладення\~Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.01.2024, [PERSON] був власником транспортного засобу марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, будь яких обмежень, щодо реалізації відповідачем свого права власності, зокрема відчуження транспортного засобу на момент укладення договору не існувало, що дозволяло йому реалізували своє конституційне право без будь-яких обмежень. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що суд дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини не дають суду підстави кваліфікувати оспорюваний договір\~як фраудаторний, відсутність підстав для недійсності правочину, відсутністю у власника\~будь яких обмежень, щодо реалізації ним свого права власності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, а тому позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2025 року (справа № 527/2509/24, провадження № 2-з/527/2/25), було накладено арешт на автомобіль марки Nissan, моделі Teana, 2008 року випуску, VIN-код [NUMBER] . Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed