Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

В липні\~2024\~року ПАТ\~АБ «Укргазбанк»\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позов тим, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 013/06/2013/358 від 07 червня 2013 відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Відповідачеві грошові кошти, а Відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачені наступні істотні умови кредитування: Сума кредиту 216 560,00 грн. (п. 1.1 Кредитного договору). Процентна ставка за користування кредитом 18,3 % річних. (п. 1.4.1 Кредитного договору). За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 23,3 % річних (п. 1.4.2. Кредитного договору). Строк повернення кредитних коштів, до 06 червня 2033 року. (п. 1.3.1 Кредитного договору). Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачу кредитні кошти. Відповідач припинив виконувати належним чином зобов`язання за Кредитним договором та не повертав кредитні кошти у визначених Кредитним договором строк. В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором між Банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки №013/06/2013/358/П від 07 червня 2013р, за умовами пункту 1.1. якого Відповідач-2 зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов`язань по Кредитному договору. З метою захисту своїх порушених прав позивач в березні 2020р. звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором розрахованої станом на 24 січня 2020р. до Троїцького районного суду Луганської області. Рішенням Винницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року (справа №433/410/20) за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено частково, солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 215287,69 грн., та сплачений судовий збір. Рішення набрало законної сили 25.02.2021р. Також, вказаним рішенням встановлені та підтверджені вищевказані обставини видачі та отримання кредиту відповідачем. Для примусового виконання зазначеного рішення судом позивачу було видано виконавчий лист. В процесу примусового виконання вказане рішення суду було примусово виконано, шляхом утримання частини грошових коштів з доходів боржника. Виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного рішення було закінчено у зв`язку із фактичним виконанням. Виходячи з викладеного вбачається, що відповідачі добровільно не виконували власні зобов`язання за кредитним договором та рішення суду. Враховуючи викладені обставини та виходячи з суми заборгованості в розмірі 215287,69 грн. встановленої в рішенні суду, що примусово виконано, позивачем заявляються грошові вимоги до відповідачів солідарно в загальному розмірі 25485,89 грн. з яких: - про стягнення заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 20.01.2021 року по 23.02.2022 року в загальному розмірі 5697,33 грн. (розрахунок додається); - про стягнення суми збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 20.01.2021 року по 23.02.2022 року в загальному розмірі 19788,56 грн. (розрахунок додається). Просили суд, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за прострочення виконання зобов`язання в загальному розмірі 25\~485,89 грн. та судові витрати. 04.03.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що кредитний договір № 013/06/2013/358 укладався 07.06.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Укргазбанк» на придбання житлової нерухомості - двокімнатної квартири загальною площею 54,2 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS] , строком кредитування з 07.06.2013 року по 06.06.2033 року, загальною сумою позики 216560,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк приймає в іпотеку зазначену вище квартиру. Кредитний договір [PERSON] виконував неухильно до початку АТО в окремих районах Донецької та Луганської областей. Так рф окупувала [PERSON] в місто зайшла бронетехніка та регулярні війська, почались грабежі, перестрілки, вибухи. [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та дочкою, яка отримала статус «інваліда з дитинства» переїхали до м. Вінниці залишивши квартиру на яку отримали кредит в ПАТ «Укргазбанк». У Вінниці [PERSON] відразу звернувся із заявою від 29.01.2015 року до ПАТ «Укргазбанк» повідомив про вимушений переїзд і банк надав відстрочку платежів. Відповідачі розраховували, що квартира в м. Луганськ покриє обов`язки перед банком після де окупації, однак банк звернувся з позовом про стягнення коштів за кредитним договором. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року по справі № 433/410/20 позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту в сумі 215\~287,69 грн. та судовий збір. Відповідачі звернулись до банку з клопотанням про добровільне виконання рішення суду, відразу сплатили судовий збір. Банк дозволив сплатити присуджену суму 215\~287,69 грн. частинами. [PERSON] сумлінно сплачував погоджені з банком платежі аж до повномасштабного вторгнення рф 24.02.2022 року. Про те, що для [PERSON] настав форс мажор він попереджав в телефонній розмові працівницю банку. Через рік, [PERSON] підняли заробітну плату і він продовжив сплачувати кошти ПАТ «Укргазбанк» з 26.05.2023 року і сплачував згідно графіку аж до дня коли на усі його рахунки приватний виконавець наклав арешт за виконавчим листом по рішенню Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року, яке він виконував у добровільному порядку. Вказує, що не порушував взятих на себе зобов`язань і положення ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на дані правовідносини, які виникли на підставі листа № Б25/168/2021 від 25.02.2021 року, особливо у період з 20.01.2021 року по 23.02.2022 року коли відповідач платив місяць в місяць і без прострочки. Не визнають пред`явлені вимоги, оскільки суму 5\~697,33 грн. банк просить стягнути за період з 20.01.2021 року по 23.02.2022 року, адже в цей час згідно листа № Б25/168/2021 від 25.02.2021 року Вінницького відділення № 356/12ПАТ АБ «Укргазбанк» було досягнуто згоди про добровільне виконання рішення суду. Суму 19\~788, 56 грн. яку ПАТ «Укргазбанк» просить стягнути за період з 20.01.2021 року по 23.02.2022 року, адже в цей час згідно листа № Б25/168/2021 від25.02.2021 року Вінницького відділення № 356/12 ПАТ АБ «Укргазбанк» досягнуто згоди про добровільне виконання рішення суду. Просили суд, відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували, щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в позові. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 013/06/2013/358 від 07 червня 2013 відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Відповідачеві грошові кошти, а Відповідач зобов`язався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачені наступні істотні умови кредитування: Сума кредиту 216 560,00 грн. (п. 1.1 Кредитного договору). Процентна ставка за користування кредитом 18,3 % річних. (п. 1.4.1 Кредитного договору). За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 23,3 % річних (п. 1.4.2. Кредитного договору). Строк повернення кредитних коштів, до 06 червня 2033 року. (п. 1.3.1 Кредитного договору) (а.с.32-35). Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачу кредитні кошти. Відповідач припинив виконувати належним чином зобов`язання за Кредитним договором та не повертав кредитні кошти у визначених Кредитним договором строк. В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором між Банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки №013/06/2013/358/П від 07 червня 2013р, за умовами пункту 1.1. якого Відповідач-2 зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі Позичальником зобов`язань по Кредитному договору. З метою захисту своїх порушених прав позивач в березні 2020р. звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором розрахованої станом на 24 січня 2020р. до Троїцького районного суду Луганської області. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року (справа №433/410/20) за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено частково, солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 215287,69 грн., та сплачений судовий збір. Рішення набрало законної сили 25.02.2021р. (а.с.28 - 31). 29.01.2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Укргазбанк» з заявою про надання відстрочки терміном на 12 місяців (а.с.133). Згідно відповіді банку № 525/168/2021 від 25.02.2021 року, було прийняте рішення, яким погоджено питання врегулювання заборгованості за кредитним договором № 013/06/2013/358 від 07.06.2013 року шляхом добровільного виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року по справі № 433/410/20 на наступних умовах: до 26.02.2021 року не менше ніж 7200,00 грн.; до 26.02.2021 року судові витрати в розмірі 3\~229,61 грн.; починаючи з 01.03.2021 року до 30.06.2023 року не менше 7200,00 грн. щомісячно; до 31.07.2023 року включно залишок заборгованості, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року по справі № 433/410/20 (а.с.134-135). Згідно правового висновку висловленого в Постанові ВП ВС від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16 зазначено наступне. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 07.06.2021 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 07.06.2021 року. Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цсї2, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 36 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Право сторін на укладання мирової угоди встановлено Цивільним процесуальним кодексом України. З аналізу наведених вище приписів Цивільного процесуального кодексу вбачається, що мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою у добровільному порядку припинити спір, на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне (без державного втручання) врегулювання розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії цивільного процесу, у тому числі на стадії виконання рішення. На відміну від звичайної угоди, мирова угода, що укладається в цивільному процесі: укладається у формі та на умовах, передбачених самими сторонами, проте на умовах, що не суперечать діючому законодавству; підлягає затвердженню судом; не лише змінює матеріально-правові відносини, а й припиняє процесуально- правові відносини; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового акта. Умови мирової угоди можуть стосуватись лише предмету спору. При цьому, мирова угода, яка затверджена судом, не є договором у цивільно-правовому розумінні. Сторонами не укладалась мирова угода, яка б затверджувалась судом в порядку передбаченому вимогами ЦПК України. Поряд з цим, [PERSON] звернувся до банку із пропозицією щодо погодження розстрочки сплати залишку заборгованості та у відповідь на таку,отримав відповідь банку № 525/168/2021 від 25.02.2021 року, було прийняте рішення, яким погоджено питання врегулювання заборгованості за кредитним договором № 013/06/2013/358 від 07.06.2013 року шляхом добровільного виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року по справі № 433/410/20 на наступних умовах: до 26.02.2021 року не менше ніж 7200,00 грн.; до 26.02.2021 року судові витрати в розмірі 3 229,61 грн.; починаючи з 01.03.2021 року до 30.06.2023 року не менше 7200,00 грн. щомісячно; до 31.07.2023 року включно залишок заборгованості, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2021 року по справі № 433/410/20 (а.с.134-135). Отже з цього слідує, що фактично сторони домовились про розстрочку виконання рішення суду, та така заборгованість була погашена боржником. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Також, згідно ізт.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2ст. 625 ЦК України). Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У пункті 53 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (Провадження № 12-302гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14 (провадження № 3-1276гс15), про те, що невиконання грошового зобов`язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення), та зазначила, що після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. В даному випадку мало місце рішення самого кредитора про розстрочення повернення залишку заборгованості. Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором № 013/06/2013/358 від 07.06.2013 з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення згідно рішення суду та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 21.01.2021 року по 23.02.2022 року. В додатку до позовної заяви позивачем додано розрахунки 3% річних та інфляційних втрат (а.с.25). Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті З ЦК України. Тобто, - дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Вказані доводи підтримала також Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17. Слід зауважити, що відповідач [PERSON] не відмовлявся від виконання своїх зобов`язань перед ПАТ «Укргазбанк», повідомляв працівників банку про непереборні обставини які виникли. 29.01.2015 року звернувся до банку з заявою про відстрочку по сплаті тіла кредиту та відсотків. В свою чергу отримав відповідь банку про погодження врегулювання заборгованості за кредитним договором. Навіть незважаючи на те, що квартира за яку відповідач сплачував кредит знаходиться на окупованій території, [PERSON] вжив всіх заходів щоб працевлаштуватися і погашати борг. З огляду на вказане суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України з поручителя [PERSON] , то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає. За наведених вище обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача [PERSON] , до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст.625ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої рішенням суду заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. Наведене вище, жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак, виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя. За змістом ст.ст. 553, 554ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2ст. 554 ЦК України). Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. В даному випадку, умовами п. 1.1, 2.1 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, пеню, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст. 554, 628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник. Передбачене ст.625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки невстановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] , за договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя. Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати стягненню із відповідачів не підлягають, а покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed