Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У лютому 2025 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 03 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 09.10.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 09.11.2024 року. Від шлюбу народилася спільна дитина: [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина фактично проживає з матір`ю. Спору щодо місця проживання дитини разом зі матір`ю з відповідачем ніколи не було, що підтверджується тим, що станом на дату подання позову місце реєстрації дитини збігається із місцем реєстрації її матері. Мати дитини з метою забезпечення повноцінного розвитку дитини та її відпочинку в безпечних умовах має намір поїхати із дитиною влітку 2025 року за кордон, до республіки Туреччина до міста Анталія, орієнтовні дати поїздки з 10 по 20 червня 2025 року. Позивачка попередньо замовила туристичну поїздку, проте остаточне формування документів здійснюватиметься орієнтовно в березні 2025 року. Але при цьому, місце перебування відповідача позивачу не відоме, відповідач дитиною не займається, аліменти не сплачує. Зв`язатися із відповідачем для отримання дозволу на виїзд дитини за кордон не представляється можливим, так само як і отримати такий дозвіл. Відповідач в добровільному порядку під час перебування в Україні не бажав надавати згоди на виїзд дитини за межі країни, однак на цей час відповідач знаходиться за межами України та позивач навіть не може з ним зв`язатися. 21 березня 2025 року позивач уточнила вимоги та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у період з 05 червня 2025 року по 05 липня 2025 року з України до Республіки Молдова, Федеративної Республіки Німеччина та Турецької Республіки. Позивач та представник позивача звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягали та просила їх задовольнити. Відповідач повідомлений про дату та час судового засідання належним чином, не з`явився, із будь-якими заявами до суду не звертався. При цьому судом особа був повідомлений за місцем реєстрації та на електронну адресу, яку відповідач визнав як таку, що належить саме йому. За заявою позивача суд ухвалив - розглядати справу в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що 03 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований у Малиновському районному у м. Одесі ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис №2718. У шлюбі народилась донька, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 09 жовтня 2024 року справа № 516/218/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З моменту розірвання шлюбу донька [PERSON] проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивачем надано до суду підтвердження бронювання подорожі з 19 по 29 червня 2025 року до Республіки Туреччина через Республіку Молдова та Федеративну Республіку Німеччина. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Судом встановлено, що позивачка має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її загального розвитку та відпочинку до Туреччини, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Позивачем визначено конкретний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном, а саме з 05 червня по 05 липня 2025 року, зазначено країни, в яких дитина буде перебувати. Вирішуючи даний позов суд також враховує, що така подорож запланована завчасно, приходиться така подорож на літні канікули, тобто час подорожі розрахований з урахуванням інтересів дитини та її навчання. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітньої дитини.. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню..

Outcome: approved