Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач), діючи через свого представника Лоренц М.О., звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (надалі - відповідачі), в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 110 836 грн 05 коп., пеню в розмірі 2 305 грн 17 коп., інфляційні втрати в розмірі 4 584 грн 85 коп., три відсотки річних в розмірі 1 889 грн 55 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до житлового приміщення, що по [ADDRESS] , співвласниками якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідачі не оплачують послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого за ними станом на 01 серпня 2024 року утворилась заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. 23 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Пінчук В.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити та розглянути вимогу про застосування строків позовної давності. У відзиві вказала, що станом на 17 жовтня 2024 року договір ТОВ «Рівнетеплоенерго» з відповідачами, зокрема з [PERSON] , на постачання зазначених у позові послуг не укладався. Як зазначено у розрахунку, приєднаному до позову, нарахування відбувається на кількість зареєстрованих осіб - 2 особи, проте до позову не додано жодних належних доказів правильності нарахування за споживання послуг саме на цю кількість осіб. Крім того, співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , однак позивач в своїй позовній заяві вказує ще одного відповідача [PERSON] , даний відповідач є неналежним, оскільки такої особи не існує. Щодо строку позовної давності вказує, що як вбачається з розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] за надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання ТОВ «Рівнетеплоенерго» просить стягнути заборгованість за період з 01 листопада 2008 року по 31 липня 2024 року на загальну суму 110 836 грн 05 коп., також пеню, інфляційні втрати та 3%, а тому вона заявляє суду про застосування строків позовної давності, так як заборгованість нарахована поза межами цих строків. Також, оскільки в Україні діє воєнний стан, а сім`я [PERSON] знаходиться в край тяжкому матеріальному стані (на вихованні є малолітня дочка, а дружина не має можливості працювати), тому [PERSON] просить максимально знизити пеню у разі стягнення заборгованості. 28 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, в якій просила позов задовольнити в повному обсязі та вказала, що відсутність укладеного договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від сплати за фактично надані послуги. При цьому, споживачі за адресою: [ADDRESS] , не надавали позивачу інформацію щодо зміни власника житла чи кількості зареєстрованих у квартирі осіб. На підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391820970 від 21 серпня 2024 року позивачу стало відомо, що власниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , є (чи можуть бути) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в тому числі і [PERSON] . Один з власників - [PERSON] помер [INFO] . ТОВ «Рівнетеплоенерго» не знало й не могло знати про смерть попереднього власника (спадкодавця), а після отримання інформації про власників пред`явило позовні вимоги до [PERSON] , [PERSON] (спадкоємців), які прийняли спадщину, а тому й прийняли обов`язок щодо утримання майна та погашення нарахованого боргу за попереднім власником. Додатково зазначає, що у випадку задоволення заяви про застосування судом строку позовної давності до заявлених позовних вимог, просить суд врахувати пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та те, що заборгованість, що утворилась внаслідок несистематичних платежів відповідачами з березня 2019 року по серпень 2024 року включно, буде становити 65 608 грн 07 коп. Звертає увагу суду на ту обставину, що в даному випадку має місце переривання позовної давності з боку відповідачів, а саме проведеними оплатами заборгованості. Відповідно до оборотної відомості, приєднаної до позовної заяви, слідує, що до грудня 2021 року відповідачі проводили часткове погашення заборгованості, остання оплата відповідачами проведена в грудні 2021 року в сумі 800 грн 00 коп. 27 листопада 2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Пінчук В.В. надійшли заперечення, в яких представник відповідача повторно зазначила, що такої особи як [PERSON] не існує. Щодо переривання строків позовної давності, то позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі були повідомлені про наявність боргу, який заявлений в позові, а також на підставу зазначеного обґрунтування не надано жодної квитанції чи іншого платіжного документа, який свідчив би про сплату заборгованості будь-яким боржником. 10 квітня 2025 року представник позивача [PERSON] подала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що у випадку задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності сума заборгованості з квітня 2017 року по липень 2024 року буде становити 76 88 грн 57 коп., відповідно пеня - 1 582 грн 08 коп., сума інфляційних витрат - 3 159 грн 07 коп., сума трьох відсотків річних - 1 296 грн 84 коп. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 28 квітня 2025 року представник позивача Лоренц М.О. подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання. 29 квітня 2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Пінчук В.В. подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за наявними матеріалами справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання. Як слідує з довідки з відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 08 квітня 2025 року до суду повернулася не врученою судова повістка для відповідача на 29 квітня 2025 року з довідкою поштового відділення про причини повернення/досилання, де вказана причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За змістом частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання. Згідно ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Відповідно до частини 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки судова повістка, направлена судом відповідачу за адресою, за якою зареєстровано його місце проживання, повернута суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою, тому суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду, враховуючи, що його місце проживання невідоме, був повідомлений належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Представником позивача [PERSON] було подано клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2024 року задоволено. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено, ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), споживачами яких є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Як слідує з свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради 27 грудня 1999 року квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як слідує інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №391820970 від 21 серпня 2024 року та Виписки з матеріалів інвентаризаційної справи № 628 від 04 листопада 2024 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] (3/4), [PERSON] (3/4), [PERSON] (3/4), [PERSON] (1/12), [PERSON] (1/12), [PERSON] (1/12). Як слідує з копії спадкової справи № 80/2012 року щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Першої рівненської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та успадкували 1/3 частку квартири, яка належала [PERSON] . Частка кожного становить 1/12. Згідно оборотної відомості за період з листопада 2008 року по серпень 2024 року по особовому рахунку № [NUMBER] відповідачами частково здійснювалась оплата за послуги в листопаді 2008 року в розмірі 363 грн 62 коп., в січні 2009 року в розмірі 400 грн 00 коп., в лютому 2009 року в розмірі 300 грн 00 коп., в березні 2009 року в розмірі 400 грн 00 коп., в червні 2009 року в розмірі 300 грн 00 коп., в липні 2009 року в розмірі 100 грн 00 коп., в листопаді 2009 року в розмірі 1 300 грн 00 коп. в січні 2010 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в лютому 2010 року в розмірі 500 грн 00 коп., в березні 2010 року в розмірі 460 грн 00 коп., в травні 2010 року в розмірі 500 грн 00 коп., в вересні 2010 року в розмірі 700 грн 00 коп., в листопаді 2011 року в розмірі 300 грн 00 коп., в жовтні 2012 року в розмірі 200 грн 00 коп., в березні 2013 року в розмірі 100 грн 00 коп., в вересні 2013 року в розмірі 100 грн 00 коп., в березні 2014 року в розмірі 2 000 грн 00 коп., в квітні 2014 року в розмірі 600 грн 00 коп., в липні 2014 року в розмірі 210 грн 00 коп., в серпні 2014 року в розмірі 200 грн 00 коп., в вересні 2014 року в розмірі 250 грн 00 коп., в жовтні 2014 року в розмірі 300 грн 00 коп., в листопаді 2014 року в розмірі 200 грн 00 коп., в січні 2015 року в розмірі 200 грн 00 коп., в травні 2015 року в розмірі 100 грн 00 коп., в червні 2015 року в розмірі 100 грн 00 коп., в липні 2015 року в розмірі 100 грн 00 коп., в серпні 2015 року в розмірі 110 грн 00 коп., в вересні 2015 рок в розмірі 150 грн 00 коп., в жовтні 2015 року в розмірі 200 грн 00 коп., в листопаді 2015 року в розмірі 250 грн 00 коп., в грудні 2015 року в розмірі 300 грн 00 коп., в лютому 2016 року в розмірі 200 грн 00 коп., в березні 2016 року в розмірі 200 грн 00 коп., в квітні 2016 року в розмірі 250 грн 00 коп., в травні 2016 року в розмірі 390 грн 00 коп., в червні 2016 року в розмірі 200 грн 00 коп., в липні 2016 року в розмірі 300 грн 00 коп., в серпні 2016 року в розмірі 350 грн 00 коп., в жовтні 2016 року в розмірі 400 грн 00 коп., в листопаді 2016 року в розмірі 450 грн 00 коп., в грудні 2016 року в розмірі 500 грн 00 коп., в лютому 2017 року в розмірі 450 грн 00 коп., в квітні 2017 року в розмірі 1 700 грн 00 коп., в травні 2017 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в липні 2017 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в серпні 2017 року в розмірі 501 грн 00 коп., в листопаді 2017 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в січні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в лютому 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в березні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в червні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в липні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в серпні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в вересні 2018 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в жовтні 2018 року в розмірі 700 грн 00 коп., в листопаді 2018 року в розмірі 600 грн 00 коп., в грудні 2018 року в розмірі 1 630 грн 00 коп., в січні 2019 року в розмірі 500 грн 00 коп., в березні 2019 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в квітні 2019 року в розмірі 1 035 грн 00 коп., в травні 2019 року в розмірі 800 грн 00 коп., в серпні 2019 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в вересні 2019 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в жовтні 2019 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в листопаді 2019 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в грудні 2019 року в розмірі 1 500 грн 00 коп., в січні 2020 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в лютому 2020 року в розмірі 500 грн 00 коп., в березні 2020 року в розмірі 500 грн 00 коп., в листопаді 2020 року в розмірі 730 грн 00 коп., в жовтні 2021 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в листопаді 2021 року в розмірі 1 000 грн 00 коп., в грудні 2021 року в розмірі 800 грн 00 коп.,внаслідок чого за ними станом на 01 серпня 2024 року утворилася заборгованість в розмірі 110 836 грн. 05 коп. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, і яке, згідно ст. 11 ЦК України, виникає в тому числі і з договорів. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічні положення містить і стаття 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час розгляду справи. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок відповідача як споживача житлово-комунальних послуг, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР. Відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті послуг, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість станом на 01 серпня 2024 року в розмірі 110 836 грн. 05 коп., що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № [NUMBER] . Таким чином суд доходить висновку про те, що відповідачі, отримавши за спірний період послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання належної якості, зобов`язані були оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. Однак, відповідачі користуючись послугами з теплопостачання ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснювали їх оплату лише частково, що підтверджується особовим рахунком № [NUMBER] . Відтак, позов про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з листопада 2009 року по серпень 2024 року є обґрунтованим. Разом з тим, представником відповідача [PERSON] адвокатом Пінчук В.В. зроблено заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі закон № 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з грудня 2009 року по березень 2017 року щодо щомісячних платежів від моменту прострочення яких до введення карантину минуло три роки спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості починаючи з березня 2017 року припадає на час дії карантину та воєнний стан, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12, 19 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та період дії воєнного стану в Україні. При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, споживач мав оплатити до 20 квітня 2017 року включно, тому позовна давність повинна обчислюватися з квітня 2017 року. Також, за змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов`язаною особою в період перебігу позовної давності дії, що свідчить про визнання нею боргу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Позивачем не надано доказів, з яких можливо було б встановити, що, сплачуючи певні суми за централізоване опалення та гаряче водопостачання відповідачі визнавали всю суму боргу, а не лише його частину. В розрахунку позивача (оборотній відомості) немає призначення платежів відповідачів, а квитанції на сплату житлово-комунальних послуг суду не надані. За таких умов, враховуючи, що сплата комунальних послуг відбувається шляхом оплати щомісячних платежів, у суду не має підстав вважати, що частковою оплатою послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачі визнавала всю суму боргу, що утворився з листопада 2008 року, та що такі дії відповідачів призвели до переривання строку позовної давності. Позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску позовної давності та не просить такий поновити. За вищевикладених обставин, суд доходить висновку щодо часткового задоволення позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] в межах позовної давності з квітня 2017 року по серпень 2024 року в розмірі 76 888 грн 57 коп., а в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення з листопада 2008 року по березень 2017 року суд відмовляє в зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо позовної вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За положеннями пункту 45 типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженого постановою КМУ від 21 серпня 2019 року №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 року №1022), у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Згідно з розрахунком позивача, який перевірений судом, за період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2025 року інфляційні нарахування на суму боргу становлять 3 159 грн 07 коп., 3 % річних - 1296 грн 84 коп., пеня - 1 582 грн 08 коп., які слід стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача. Щодо позовних вимог до [PERSON] суд вказує, що згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 11 вересня 2024 року такої особи не існує, що також вказує і представник відповідача [PERSON] , зокрема вона у відзиві зазначає, що співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , а відповідача [PERSON] не існує, відповідно підстави для задоволення позову щодо такої особи відсутні. Твердження представника відповідача [PERSON] про безпідставність нарахування плати за надані послуги з розрахунку на двох зареєстрованих осіб, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Відповідно до п. 28 Правил надання послуг з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182 розподіл обсягів спожитої у будівлі послуги та обсягів теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання здійснює виконавець або визначена власником (співвласниками) будівлі інша особа, що здійснює розподіл обсягів послуги, відповідно до обраної моделі договірних відносин. Споживач надає виконавцю інформацію про кількість осіб, які фактично користуються послугою у приміщенні (квартирі) споживача, та інші вихідні дані, необхідні для застосування обраного способу розподілу обсягів послуги відповідно до Методики розподілу. У разі коли кількість осіб у житловому приміщенні багатоквартирного будинку, які фактично користуються послугою, не відповідає кількості осіб, що зареєстровані у цьому приміщенні, виконавець або визначена власником (співвласниками) будівлі інша особа, що здійснює розподіл обсягів послуги, можуть прийняти рішення щодо встановлення фактичної кількості осіб (споживачів) та проведення відповідних нарахувань відповідно до неї. Споживач інформує протягом місяця з дня настання таких змін виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, а також про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, з метою подальшого внесення змін до договору. Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень у будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) незалежно від обсягу спожитої гарячої води у кожному розрахунковому періоді в опалювальний та міжопалювальний період пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, відповідач [PERSON] не подав доказів того, що він звертався до позивача та повідомляв його про зміну кількості зареєстрованих осіб з проханням здійснити перерахунок плати за житлово-комунальні послуги відповідно до кількості осіб, які фактично користуються послугою, а відтак підстав для перерахунку заборгованості за надані послуги немає. Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі по 1 049 грн 62 коп. (82926,56*3028/119615,62/2) з кожного. Разом з тим, вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених відповідачем [PERSON] у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги у розмірі 6 000 грн 00 коп. суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надання правничої допомоги підтверджені належними доказами, а саме Договором №10-1/10-24 про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2024 року, Додатком 1 до Договору №10-1/10-24 про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2024 року, Актом про надання послуг (виконання робіт) від 25 листопада 2025 року, в якому зазначено детальний опис робіт, виконаних для надання правничої допомоги, а також квитанцією № 1.68543335.1 від 10 жовтня 2024 року та платіжною інструкцією № @2PL547983 від 23 жовтня 2024 року, згідно яких [PERSON] оплачено за надання правничої допомоги 6 000 грн 00 коп. Враховуючи часткове задоволення позову з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 1 840 грн 35 коп. (36689,06*6000/119615,62). Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких обставин, враховуючи часткове задоволення позову суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь [PERSON] різницю судових витрат, які поніс [PERSON] в загальному розмірі 790 грн 73 коп. (1 840 грн 35 коп. - 1 049 грн 62 коп.).

Outcome: partial