Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У липні 2021 року Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області звернулася до суду з позовом, який був уточнений 17.09.2024 року, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору товариство з обмеженою відповідальністю «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів», про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до рішення Ізмаїльської Ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ Спільному підприємству «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» 12.05.1998 року було видано державний акт на право постійного користування землею, площею 0,3640 га по [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Єфимовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3958, [PERSON] на теперішній час є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 15.08.2008 року, реєстраційний номер об`єкта 23888769. Об`єкт нерухомого майна в цілому розташований на земельній ділянці орієнтованою площею 0,3640 га, що відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до земель комунальної власності. Таким чином, земельна ділянка та розташована на ній будівля (споруда) являють собою єдиний об`єкт правових відносин. Відповідно до ч.1 ст. 22 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 року, що діяв на момент видачі Спільному підприємству «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» державного акту на право постійного користування землею, право власності на землю або право користування неданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Земельна ділянка по [ADDRESS] , у відповідності із діючим на момент видачі державного акту законодавства, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже земельна ділянка по [ADDRESS] набула ознак об`єкта права власності і є сформованою. А тому, при переході до відповідача права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] перейшло й право користування відповідною земельною ділянкою. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 629/4628/16-ц, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 686/18993/17). Частиною 1 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. Однак, набувши у власність нерухоме майно, [PERSON] документально не оформив користування спірною земельною ділянкою та не уклав з Ізмаїльською міською радою відповідний договір оренди земельної ділянки. Тобто, у цей період відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкта нерухомого майна. З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки, тобто Ізмаїльській міській раді, на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Фінансовим управлінням Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області був проведений розрахунок розміру орендної плати за використання земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації ГУ Держгеокадастру в Одеській області нормативна грошова оцінка 1 кв.м земельної ділянки при застосуванні локальних коефіцієнтів індексації з дати проведення грошової оцінки становить 1875,70 грн., загальна площа 0,3640 кв.м. Рішенням Ізмаїльської міської ради № 3040-VII від 22.12.2017 року встановлені ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території міста Ізмаїл по роках, а саме: у 2018 році складає 4,10% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2019 році складає 4,15% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2020 році складає 4,20% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2021 році складає 4,25% від нормативної грошової оцінки в рік. Тому, розрахунок проведено таким чином: 2018 рік: З 01.07.2018 року по 16.07.2018 року: -1215,84 х (0,3640х10000)= 4556 697,60 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік), де: -0,3640 - загальна площа земельної ділянки (га); -4556697,60 х 4,10%=186824,60 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,10% - ставка орендної плати у 2018 році; -186824,60: 365 х 16 = 8189,57 грн. (орендна плата з 01.07.2018 року по 16.07.2018 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2018 році; -16 - кількість календарних днів за вказаний період 2018 року. З 17.07.2018 року по 31.12.2018 року: -1877,76 х (0,3640х10000)=6835046,40 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік), де: -0,3640 - загальна площа земельної ділянки (га); -6 835046,40 х 4,10%=280236,90 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,10% - ставка орендної плати у 2018 році; -280236,90: 365 х 168 = 129985,75 грн. (орендна плата за період з 17.07.2018 року по 31.12.2018 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2018 році; -168 - кількість календарних днів за вказаний період 2018 року. 2019 рік: Січень - грудень: -1875,70 х (0,3640?10000)= 6 827 548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,15%=283 343,24 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,15% - ставка орендної плати у 2019 році. 2020 рік: Січень - грудень: -1875,70 х (0,3640x10000)= 6827548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,20%=286757,02 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,20% - ставка орендної плати у 2020 році; 2021 рік: Січень - червень: -1875,70 х (0,3640x10000)= 6827548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,25%=290 170,79 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,25% - ставка орендної плати у 2021 році; -290 170,79: 365 х 181 = 143892,91 грн. (орендна плата за січень-червень 2021 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2021 році; -181 - кількість календарних днів з січня по червень 2021 року. Всього: 8189,57+128985,75+283343,24+286757,02+143892,91= 851 168,49 грн. Загальний розрахунковий розмір орендної плати за користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,3640 га за період липень 2018 року - червень 2021 року складає 851\~168,49 грн. У огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки площею 0,3640 кв.м по [ADDRESS] з 01.07.2018 року по 30.06.2021 року в сумі 851 168,49 грн., та судові витрати. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 17.09.2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с.28). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.05.2022 року справу закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с.70). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача\~ адвокат\~Вішневський О.Л.\~в судовому\~засіданні заперечував\~щодо задоволення\~позовних вимог.\~13.10.2021\~року представник\~відповідача надав\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~вказав,\~що позовні\~вимоги не\~визнає у\~повному обсязі\~(а.с.31-34).\~Вказав,\~що правові\~наслідки переходу\~права власності\~визначені позивачем\~невірно.\~Твердження позивача,\~що відповідач\~використовував земельну\~ділянку без\~правовстановлюючих документів\~не відповідає\~дійсності,\~оскільки земельну\~ділянку використовував\~не відповідач,\~а ТОВ\~«Ізмаїльська станція\~технічного обслуговування\~автомобілів» для\~ведення господарської\~діяльності з\~ремонту автомобілів.\~Також вказав,\~що правові\~наслідки переходу\~права власності\~на будівлі\~та споруди\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~щодо права\~постійного користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розташовані,\~повинні визначатись\~відповідно до\~правових норм,\~що діяли\~на момент\~такого переходу.\~На момент\~отримання відповідачем\~у власність\~зазначених вище\~будівель та\~споруд,\~право постійного\~користування землею\~належало ТОВ\~«Ізмаїльська станція\~технічного обслуговування\~автомобілів» (первісне\~найменування -\~Спільне підприємство\~«Ізмаїльська станція\~технічного обслуговування\~автомобілів».Редакція статті 141 Земельного Кодексу України, що діяла на момент набуття відповідачем права власності на зазначені будівлі та споруди (липень 2008 р) не передбачала серед виключного переліку підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою такої підстави як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Перехід до позивача права постійного користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на зазначене нерухоме майно унеможливлювався положеннями статті 92 ЗКУ, згідно яких позивач не віднесений до вичерпного кола суб`єктів, які можуть набувати права постійного користування земельними ділянками. Таким чином, право постійного користування, надане ТОВ «ІСТОА» рішенням Ізмаїльської Ради народних депутатів від 25 лютого 1998 року № 174-ХХІІ, та посвідчене державним актом на право постійного користування землею ІІ-ОД28 №004121 у період з лютого 1998 року по липень 2021 року не припинялось та не переходило до інших осіб (в тому числі до відповідача) та належало зазначеному підприємству в тому числі протягом періоду, за який Позивачем здійснено нарахування орендної плати за доданим розрахунком (2018-2021 року). Наступні зміни законодавства не мають зворотної сили та не змінюють правовідносини у сфері земельних правовідносин, що виникли до набуття чинності такими змінами. Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 року у справі № 906/392/18, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Ця позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК, перелік яких є вичерпним. Позивач офіційно визнав наявність у ТОВ «ІСТОА» права постійного користування зазначеною вище земельною ділянкою, оскільки 09.07.2021 року позивачем було прийняте рішення №1085-VIII «Про припинення ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» права постійного користування земельною ділянкою для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ». Зазначене рішення підтверджує наявність у ТОВ «ІСТОА» права постійного користування зазначеною вище земельною ділянкою до 09.07.2021 року, оскільки припинити можливо лише існуюче право. Факт прийняття зазначеного рішення заперечує твердження Позивача про перехід права користування земельною ділянкою до відповідача до прийняття цього рішення. Представник відповідача зазначає, що навіть якщо припустити правомірність твердження Позивача про те, що право постійного користування зазначеною вище земельною ділянкою перейшло до відповідача згідно статті 120 ЗКУ (у редакції, що діяла на момент набуття відповідачем права власності на зазначені будівлі та споруди (липень 2008 року), відповідач не може бути визнаний «фактичним користувачем» земельної ділянки, який використовує ділянку без правових підстав та правовстановлюючих документів. Відповідач в такому разі набув би усіх прав користувача земельної ділянки (титульного володільця). Оскільки, згідно рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 року у справі № 1-17/2005, відповідач не був зобов`язаний (а за обставин зазначених у п. 3.1 цього відзиву - і не мав такої змоги оскільки у земельної ділянки був інший законний користувач) здійснювати будь-які дії з переоформлення земельної документації та укладання договору оренди земельної ділянки з позивачем. Тому, відповідач не повинен був сплачувати за користування ділянкою орендну плату та не зберіг безпідставно жодних коштів або майна за рахунок позивача. Відповідно, кондиційні відносини між сторонами справи не виникали, а посилання позивача на ст. 1212 ЦК України є безпідставними. Таким чином, усі заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. 26.03.2024\~року представник\~відповідача надав\~суду додаткові\~пояснення (а.с.167-169),\~в яких\~вказав,\~що взв`язку з тим, що позивачем були надані до суду додаткові документи судові рішення у справі 916/3508/21, що були прийняті після надання Відповідачем відзиву на позовну заяву, та якими встановлено обставини, що впливають на обґрунтування правової позиції відповідача, представником відповідача в судовому засіданні 20.03.2024 року було заявлене клопотання, щодо оголошення перерви у судовому розгляді та надання можливості подання відповідачем додаткових пояснень, щодо змісту зазначених судових рішень. Зазначене клопотання Відповідача було задоволене судом. В зв`язку з вищевикладеним представник відповідача надав наступні додаткові пояснення. Рішенням Господарського Суду Одеської області від 17.07.2023 року, що було прийняте за результатом нового розгляду справи в суді першої інстанції, та набрало законної сили 17.08.2023 року було встановлено наступну обставину: при переході права власності на нерухоме майно від ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування» до [PERSON] , а далі і до [PERSON] , перейшло й право на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Внаслідок цього, необхідно погодитись з тим, що до Відповідача у справі 946/6377/21 - п. [PERSON] перейшло право постійного користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] в тому обсязі, в якому воно належало попередньому землекористувачу - ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів». Зазначена обставина визнається і Позивачем у позовній заяві (абз. 8 стор.2). Таким чином, Відповідач у справі є землекористувачем, відповідно до глави 15 Земельного кодексу України та п.п. 14.1.73. п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, а не фактичним користувачем земельної ділянки, як стверджується в позовній заяві. Різниця між поняттями фактичний користувач земельної ділянки та землекористувач полягає саме у наявності у землекористувача суб`єктивного права на користування земельною ділянкою, в той час як фактичний користувач використовує землю без жодних правових підстав. Таким чином, зазначене вище судове рішення у справі 916/3508/21 підтверджує правовий статус Відповідача, як землекористувача земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , ця обставина не підлягає доказуванню згідно ч.ч.1, 4 ст. 82 ЦПК України та має бути врахована при вирішенні цього спору. Відповідно до правової позиції, що міститься у п. 7.24. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі №906/392/18 «право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні». Таким чином, відповідач у справі не мав і не має жодного встановленого законом обов`язку, щодо будь-якого переоформлення належного йому права постійного користування та укладення договору оренди земельної ділянки з Позивачем. Позивач стверджує, що у Відповідача виникли цивільно-правові кондикційні зобов`язання щодо безпідставно збереженої за рахунок Позивача орендної плати. Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України плата за землю сплачується або у формі земельного податку, або - орендної плати. Саме орендна плата - це єдиний платіж за користування земельною ділянкою, який міг би отримувати Позивач (орган місцевого самоврядування) від Відповідача, оскільки отримувачем іншого виду плати за землю - земельного податку є Державне казначейство України, а правовідносини щодо сплати земельного податку не є цивільно-правовими та усі питання адміністрування та стягнення податків відносяться до компетенції органів Державної податкової служби (ст.19-1 ПКУ). При цьому сплата орендної плати відповідачем на користь Позивача могла здійснюватися тільки в разі укладення між позивачем та відповідачем цивільно- правового договору оренди земельної ділянки. Оскільки договір оренди земельної ділянки є двосторонньою цивільно-правовою угодою, загальний порядок його укладання визначений ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України, а саме: договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Однак, позивач принаймні до липня 2021 року жодного разу не звертався до відповідача з пропозиціями для укладання договору оренди. Більш того, рішення про припинення Товариству з обмеженою відповідальністю Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів права постійного користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] №1085-VIII, було прийняте позивачем тільки 09.07.2021 року, що свідчить про те, що до 09.07.2021 року для позивача неможливо було укласти договір оренди, оскільки зазначена земельна ділянка вважалась ним такою, що знаходиться в користуванні іншої особи - ТОВ «ІСТОА». Вищезазначене унеможливлювало укладення договору оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем, а тому - і можливість сплати відповідачем на користь позивача жодних орендних платежів та, як наслідок, виникнення будь-яких кондикційних зобов`язань між сторонами. Але позовні вимоги розраховані з несплачених відповідачем платежів за період з липня 2018 по червень 2021 року, тобто до прийняття позивачем рішення про припинення права користування іншої особи, що свідчить про їх необґрунтованість. Щодо обґрунтування позовних вимог, також слід зазначити, що відповідно до правового висновку, викладеного у п. 73 постанови Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 922/3617/19, «Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212- 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.02.2020 року у справі № 922/981/18». Таким чином, крім встановлення наявності у користувача правових підстав для використання земельної ділянки (що необхідно для оцінки правомірності позовних вимог), підлягають встановленню обставини, що необхідні для перевірки обґрунтованості. А саме, позивач має довести, який саме розмір земельної ділянки був фактично використаний Відповідачем. Однак, в позовній заяві (абз. 3 стор 1) позивачем зазначається, що площа земельної ділянки - 0,3640 га, яка застосовується для обрахунку суми недоотриманої орендної плати є орієнтовною. За таких умов і розрахована Позивачем сума позовних вимог також є орієнтовною, що свідчить про її невизначеність та необґрунтованість. Другим чинником, що використовується Позивачем при обчисленні суми позовних вимог є нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки, яку Позивач визначає в сумі 1875,70 грн. При цьому, позивач не надає жодних доказів її встановлення саме в такій сумі, посилаючись у позовній заяві на інформацію ГУ Держгеокадастру в Одеській області. При цьому жодних документів чи інших джерел, де може міститися ця інформація позивач зазначає та не надає в якості доказу свого твердження. Відповідно до п. 7.28. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. Жодного із зазначених доказів Позивач не надає. Тому, зазначена Позивачем у позовній заяві сума позовних вимог є необґрунтованою, оскільки визначена із використанням даних (площа та нормативна оцінка земельної ділянки) , що є неточними за свідченням самого Позивача та не підтверджені необхідними доказами. В зв`язку з вищезазначеним, позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 08.07.2024 року представник позивача надала суду заперечення на додаткові пояснення представника відповідача (а.с.182-184), в яких вказала, що з доводами, викладеними представником відповідача в додаткових поясненнях, позивач не погоджується, з наступних підстав. Відповідач зазначає, що у нього виникло право постійного користування земельною ділянкою, яке не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні, а тому, відповідач не мав і не має жодного встановленого законом обов`язку щодо будь-якого переоформлення належного йому права постійного користування та укладення договору оренди земельної ділянки з позивачем. З цього приводу Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року у справі №629/4628/16-ц були зроблені наступні висновки: «Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у переднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України). За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди. Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди розміщені земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. Відтак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15)». Посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 р. у справі № 906/392/18 є безпідставним, оскільки предметом розгляду в даній справі є питання припинення права постійного користування земельною ділянкою, а не застосування ст. 1212 ЦК України. Посилання відповідача на те, що постійним користувачем земельною ділянкою було ТОВ «ІСТОА» до прийняття 09.07.2021 року Ізмаїльською міською радою Ізмаїльського району Одеської області рішення № 1085-VIII «Про припинення ТОВ «ІСТОА» права постійного користування земельною ділянкою для розміщення і експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , є безпідставним, оскільки рішенням господарського суду Одеської області від 17.07.2023 року у справі № 916/3508/21 за позовом ТОВ «ІСТОА» до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області встановлено, що земельна ділянка та розташована на ній будівля (споруда являють собою єдиний об`єкт правових відносин. І при переході права власності на нерухоме майно від ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування» до [PERSON] , а далі і до [PERSON] , перейшло й право на земельну ділянку, на якій воно розташовано. Таким чином, суд дійшов висновку, що право на земельну ділянку у відповідності до ст. 120 ЗК України та ст. 30 ЗК України 1990 року перейшло до нового власника нерухомого майна [PERSON] , а далі, до [PERSON] позивачем ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» не доведено наявність у нього порушеного права. 18.04.2025 року представник відповідача надав суду клопотання про стягнення судових витрат, в якому вказав, що просить суд включити до судових витрат витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи та в разі винесення рішення суду на користь відповідача, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 38\~000,00 грн. На підтвердження надання професійної правничої допомоги відповідачу, представником відповідача додано до клопотання ордер серії ОД №156059 від 07.10.2021 року та договір про надання правничої допомоги від 07.10.2021 року. Згідно ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Єфимовою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3958, [PERSON] є власником нерухомого майна (нежитлової будівлі з господарськими будівлями та з надвірними спорудами) за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Право власності зареєстровано КП «Ізмаїльське МБТІ» 15.08.2008 року, реєстраційний номер об`єкта 23888769, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12). Як вбачається з п.2 договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року відчужувані за даним договором нежитлові будівлі з господарськими будівлями та з надвірними спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 3640 кв.м. Згідно п. 7 договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року дарувальник також стверджує, що земельна ділянка знаходиться у нього в користуванні на підставі договору оренди і заяву про приватизацію чи викуп цієї земельної ділянки він не подавав, а обдарований з цією заявою ознайомлений. Згідно з ч.3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім того, рішенням Господарського Суду Одеської області від 17.07.2023 року, що набрало законної сили 17.08.2023 року було встановлено: «Земельна ділянка та розташована на ній будівля по [ADDRESS] являють собою єдиний об`єкт правових відносин і при переході права власності на нерухоме майно від ТОВ «Ізмаїльська станція технічного обслуговування» до [PERSON] , а далі, і до [PERSON] , перейшло й право на земельну ділянку, на якій воно розташовано». Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, стаття визначає безпідставне збагачення відповідача, набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. У даному випадку мова йде про кошти, (орендна плата), які б одержала Ізмаїльська міська рада, якби її право не було порушено, а відповідач виконав свій обов`язок по оформленню правовстановлюючих документів на право користування зазначеної земельної ділянки у м. Ізмаїлі. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Згідно правових висновків, які були висловлені у постанові КГС у складі ВС від 09.02.2021 у справі № 922/3617/19, про те, що використання спірної земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без належних правових підстав (без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав), міська рада, як власник спірної земельної ділянки має обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за таке фактичне використання земельної ділянки, а тому фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України (п. 62). Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. Предметом спору у справі є стягнення коштів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою площею 0,03640 га, що розташована по [ADDRESS] , без укладення відповідного договору оренди цієї земельної ділянки. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 1 ст.15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача. Згідно із ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення. Враховуючи викладене вище, [PERSON] , як фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки Ізмаїльської міської ради, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги та не вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, щодо того, що [PERSON] , не є фактичним користувачем земельної ділянки та не мав можливості укласти договір оренди земельної ділянки з Ізмаїльською міською радою, оскільки дана земельна ділянка на думку відповідача та його представника вважалась ним такою, що знаходиться в користуванні іншої особи - ТОВ «ІСТОА». Також не приймаються до уваги доводи відповідача, щодо орієнтовної площі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , оскільки, як вбачається з п.2 договору дарування нежитлових будівель від 17.07.2008 року відчужувані за даним договором нежитлові будівлі з господарськими будівлями та з надвірними спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 3640 кв.м. Відповідно до рішення Ізмаїльської Ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ Спільному підприємству «Ізмаїльська станція технічного обслуговування автомобілів» 12.05.1998 року було видано державний акт на право постійного користування землею, площею 0,3640 га по [ADDRESS] (а.с.7-9). Крім того, рішенням Господарського Суду Одеської області від 17.07.2023 року, що набрало законної сили 17.08.2023 року було встановлено, що земельна ділянка по [ADDRESS] у відповідності із діючим на момент видачі державного акту законодавства набула ознак об`єкта права власності і є сформованою. Згідно наданого позивачем розрахунку розмір орендної плати за використання відповідачем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за період з 01.07.2018 по 30.06.2021 роки становить 851 грн. 49 коп. Відповідно до розрахунку розміру орендної плати (а.с.20-21) за використання земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] складеного фінансовим управлінням Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, згідно інформації ГУ Держгеокадастру в Одеській області нормативна грошова оцінка 1 кв.м земельної ділянки при застосуванні локальних коефіцієнтів індексації з дати проведення грошової оцінки становить 1875,70 грн., загальна площа 0,3640 кв.м. Рішенням Ізмаїльської міської ради № 3040-VII від 22.12.2017 року (а.с.13-14), встановлені ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території міста Ізмаїл по роках, а саме: у 2018 році складає 4,10% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2019 році складає 4,15% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2020 році складає 4,20% від нормативної грошової оцінки в рік; у 2021 році складає 4,25% від нормативної грошової оцінки в рік. 2018\~рік: З 01.07.2018 року по 16.07.2018 року: -1215,84 х (0,3640х10000)= 4556 697,60 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік), де: -0,3640 - загальна площа земельної ділянки (га); -4556697,60 х 4,10%=186824,60 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,10% - ставка орендної плати у 2018 році; -186824,60: 365 х 16 = 8189,57 грн. (орендна плата з 01.07.2018 року по 16.07.2018 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2018 році; -16 - кількість календарних днів за вказаний період 2018 року. З 17.07.2018 року по 31.12.2018 року: -1877,76 х (0,3640 х 10000) = 6\~835 046,40 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік), де: -0,3640 - загальна площа земельної ділянки (га); -6\~835 046,40 х 4,10%=280 236,90 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,10% - ставка орендної плати у 2018 році; -280 236,90 : 365 х 168 = 128 985,75 грн. (орендна плата за період з 17.07.2018 року по 31.12.2018 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2018 році; -168 - кількість календарних днів за вказаний період 2018 року. 2019 рік: Січень - грудень: -1 875,70 х (0,3640 х 10000) = 6 827 548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,15%=283 343,24 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,15% - ставка орендної плати у 2019 році. 2020 рік: Січень - грудень: -1 875,70 х (0,3640 x 10000) = 6\~827 548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,20% = 286 757,02 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,20% - ставка орендної плати у 2020 році; 2021 рік: Січень - червень: -1875,70 х (0,3640 x 10000) = 6\~827 548,00 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки в рік); -6 827 548,00 х 4,25%=290 170,79 грн. в рік (орендна плата за рік), де: -4,25% - ставка орендної плати у 2021 році; -290 170,79 : 365 х 181 = 143 892,91 грн. (орендна плата за січень-червень 2021 року), де: -365 - кількість календарних днів у 2021 році; -181 - кількість календарних днів з січня по червень 2021 року. Загальний розрахунковий розмір орендної плати за користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,3640 га за період липень 2018 року - червень 2021 року складає 851 168,49 грн. В обґрунтування заперечень на позов представник відповідача стверджував, що не можна погодитись з розрахунком розміру орендної плати, оскільки відповідно до п. 7.28. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. Жодного із зазначених доказів Позивач не надає. Також, [PERSON] 22.11.2024 року звернувся із заявою вхідний №С-3108/0/351-24 до Відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з проханням надати інформацію - чи була проведена нормативна грошова оцінка ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с.239). Відповідно до відповіді Відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.11.2024 року повідомлено [PERSON] , що чинним законодавством не передбачено складання технічної документації з нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки в межах населеного пункту (а.с.130). Однак, відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Відповідач за наданням відповідного витягу не звертався. Листом №2349/340-29 від 31.07.2024 року Відділ №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин повідомив про вартість 1 кв.м. земельної ділянки по [ADDRESS] : з 01.07.2018 по 16.07.2018 роки складала 1251,84 грн.; з 17.07.2018 по 31.12.2018 роки 1877,76 грн.; з 01.01.2019 по 30.06.2021 роки 1875,74 грн. Розрахунок нормативної грошової оцінки 1 кв.м земельних ділянок проведено відповідно до Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Ізмаїл Одеської області, яка розроблена ДП Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя та затверджена рішенням Ізмаїльської міської ради №2141-VI від 06.06.2012 року. Крім того, [PERSON] , та його представник не надали суду свого розрахунку розміру орендної плати. Також, суду не надано докази, що інші особи оплатили орендну плату за земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про стягнення з [PERSON] безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на сплату судового збору та вимоги представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так, згідно ч.ч.1-2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позов задоволено, судові витрати, в тому числі, витрати відповідача на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача, а тому, клопотання представника відповідача про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. У відповідності до вимог ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 12826,64 грн., які підтвердженим дорученням №282 від 02.07.2021 року (а.с.1 т.1).

Outcome: approved