Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивачі звернулися з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] , їхні рідні брати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] наприкінці 2021 року отримали в спадщину будинковолодіння по [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] з розподілом часток кожному: 2/6 - частки [PERSON] , по 1/6 частці [PERSON] , братам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом виданим приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Білінським I.I. З часу реєстрації [PERSON] та [PERSON] речових прав на спадкове майно являються співвласниками будинковолодіння у відповідних частках: 2/6 - [PERSON] та 1/6 - [PERSON] . З часу отримання у спадщину будинковолодіння жоден з спадкоємців по даний час у будинку не проживає оскільки кожен має своє окреме житло, не досягнуто домовленості між нами окрім сестер щодо проведення реального поділу будинку, оформлення приватизації земельної ділянки, на якій розташоване будин-коволодіння у зв?язку з тим, що дане питання необхідно вирішувати за спільною заявою та за спільні кошти спадкоємців однак по даний час брати відмовляються подавати спільну заяву на приватизацію земельної ділянки та поділ майна. До даного часу позивачі з братами не вирішили порядку користування будинком. Доступ до будинку, літньої кухні(ключі від вхідних дверей) та господарських будівель має [PERSON] , який утримує в сараї домашню птицю, одноособово користується будинковолодінням, відмовляє в доступі до будинку [PERSON] , вчиняє наді мною економічне та психічне насильство, яке полягає у недопущенні до належного нам на праві спільної часткової власності будинку, незважаючи на те, що позивачка [PERSON] є власником більшої частки будинковоло діння, а на нього не зареєстровано право власності на 1/6, належної йому частки. [PERSON] проживає у смт. Іваничі Волинської області. Під час кожної поїздки в с. Городилів Золочівського району Львівської області з Волинської області, витрачаю значні кошти на проїзд в обидві сторони. По приїзду в село до належного позивачці на праві спільної часткової власності будинку позивачці [PERSON] постійно доводиться телефонувати до брата [PERSON] та просити надати ключі від вхідних дверей до будинку чи відчинити двері щоб позивачка могла увійти до будинку, відпочити з дороги, помитися, прийняти їжу, переодітися в робочу одежу і т.ін. в чому [PERSON] позивачці категорично відмовляє, незважаючи на те, що [PERSON] належить більша частка будинковолодіння. 10 січня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву де відповідач виклав свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права п. 5 ч. 3 ст. 178 ЦПК України. Повідомляє суд, що відповідач [PERSON] не визнає пред`явленого позивачами позову про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення порядку користування житловим приміщення. Відповідач вважає такий позов безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступні обставини. Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачі є власниками часток в житловому будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] належить - 2/6 частки та [PERSON] належить 1/6 частки відповідно. Решта часток в спірному житловому будинку належить відповідачу 1/6 частки та третім особам: [PERSON] - 1/6 частки та [PERSON] - 1/6 частки. Позивачі, відповідач та треті особи перебувають між собою в родинних відносинах, приходяться один одному рідними братами та сестрами. Зазначені вище частки в спірному житловому будинку, кожен з них отримав у власність в результаті прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Предметом спору між сторонами є батьківський житловим будинком [ADDRESS] . Позивачі стверджують, що відповідач чинить їм перешкоди в користуванні житловим будинком та вчиняв відносно них економічне та домашнє насильство, а тому вони вважають за необхідне звернутися до суду із даним позовом, щоб встановити кожному з них порядок користування спірним житловим приміщення. Однак, звертаю увагу суду, що позивачами не надано будь-яких доказів, що між сторонами існують розбіжності щодо порядку користування спірним житловим будинком, а також докази вжиття позивачами позасудових заходів щодо встановлення порядку користування спільним майном. Відтак, позивачі передчасно звернулися із позовом до суду не надавши доказів порушення їх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні їх вимог. Відповідач заперечує щодо встановлення порядку користування житловим будинком у спосіб запропонований позивачами та звертає увагу суду, що у спірному житловому будинку, окрім відповідача проживають члени його сім`ї про яких чомусь позивачі не зазначають у позовній заяві. Зокрема в спірному житловому будинку разом із відповідачем зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] , доньки [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та сини [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] .. Всіх разом 7 (сім) членів сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Для з`ясування обставин щодо можливих варіантів встановлення порядку користування житловим будинком та виділення відповідних житлових приміщень у даному нерухомому майні, що безумовно має значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити такі обставини неможливо. 29 квітня 2025 року представник позивачів адвокат Колодзінський В.М. подав в суд заяву, якою уточнив позовні вимоги, залишивши лише п.2 «Зобов?язати [PERSON] , [INFO] , в одно місячний строк після набрання судовим рішенням законної сили передати один примірник ключа від вхідних дверей будинку [ADDRESS] мені, [PERSON] , [INFO] » В судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, 29 квітня 2025 року подалу до суду заву якою просили завершити розгляд справи у їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтрумують в повному обсязі, просять задоволити. В судове засідання представник позивачі [PERSON] та [PERSON] , адвокат Колодзінський В.М. не прибув, 29 квітня 2025 року подав до суду заву якою просив завершити розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтрумує в повному обсязі, просять задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Предствник відповідача [PERSON] , адвокат Череватий П.М. . в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. 29 квітня 2025 року [PERSON] подав заяву якою просив завершити розгляд справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтрумує в повному обсязі, просять задоволити. Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1\~ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданого 29 червня 2021 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Білінським І.І., [PERSON] (позивач у справі) є спадкоємцем на 2/6 спадкового майна, яке належало матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Дана обставина також підтверджується витягом № 263502248 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.06.2021 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданого 01 липня 2021 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Білінським І.І., [PERSON] (позивач у справі) є спадкоємцем на 1/6 спадкового майна, яке належало матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Дана обставина також підтверджується витягом № 263958178 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.07.2021 року. Згідно рішення № 32 від 15 травня 2007 року Єлиховецької сільської ради про упорядкування назв вулиць і номерів будинків в населених пунктах сільської ради в селі Городилів власником дому за адресою [ADDRESS] вказана [PERSON] . Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.4\~ст.82 ЦПК України\~визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно відповіді на звернення [PERSON] 08.08.2021 начальник Золочівського районного відділу ГУ НП у Львівськії області повідомив, що з приводу домашнього насильства, що виник між [PERSON] і братом [PERSON] , розглянуте працівниками Золочівського РВІ ГУНП у Львівській області. Вказане звернення зареєстроване в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Золочівського РВП ГУНП у Львівській області за ІПНП № 2506 від 27.07.2022 року. Органом досудового розслідування Золочівського РВП ГУНП у Львівській області у внесенні відомостей, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вищевказаним зверненням відмовлено у зв?язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, а розгляд матеріалів проведено у відповідності до Закону України «Про звернення громадян». Одночасно повідомлено, що з гр. [PERSON] проведено профілактичну бесіду з метою недопущення вчинення ним протиправних дій. Аналогічні відповіді на звернення у поліцію отримано 28 грудня 2021 року, 27 червня 2022 року, 29 червня 2022 року, 26 жовтня 2022 року, 01.11.2022 року. В розглядуваній судовій справі позивачі стверджують, що відповідач чинить їм перешкоди як співвласникам у користуванні майном, зокрема не надає їм доступу до будинку. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву відповідача, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. Однак, в даних поясненнях не міститься жодних пояснень по суті спору, які б спростовували заявлену позивачем позовну вимогу щодо «Зобов?язати [PERSON] , [INFO] , в одно місячний строк після набрання судовим рішенням законної сили передати один примірник ключа від вхідних дверей будинку [ADDRESS] мені, [PERSON] , [INFO] ». Зважаючи на вищенаведене, суд вважає встановленим, що між позивачами та відповідачем у справі як співвласниками житлового будинку за адресою [ADDRESS] наявний конфлікт щодо користування даного будинку, який носить триваючий та систематичний характер. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321\~ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 383 ЦК України, ст.ст.\~150,\~156 Житлового кодексу України\~визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до\~ст.150 Житлового кодексу України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до положень ст.ст.\~391,\~396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, а внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Суд вважає встановленим, що позивачі, будучи власником 2/6 і 1/6 частки будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідними документами, не можуть належним чином користуватися своїм майном, оскільки відповідачем чиняться перешкоди, зокрема шляхом не надання ключів від вхідних дверей будинку, а відтак і допуску до будинку. Згідно долучених до позовної заяви письмових відповідей Золочівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, позивачка неодноразово звертався із заявами щодо вчинення їй перешкод у користуванні будинком за адресою [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні докази наявності у позивачів ключів та можливості користуватися спірним будинком. Зазначений факт не спростований відповідачем, протилежного не доведено. Крім цього, сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також наявність спору про таке. Суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11, відповідно до яких, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою\~Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З встановлених обставин та положень закону вбачається, що сторони є рівними у користуванні спільними приміщеннями і їх використання має відбуватися за спільною згодою власників. Відповідач порушує права позивачів своїми діями, які полягають у перешкоджанні доступу до спірного будинку шляхом ненадання ключів від будинку. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод з обов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved