Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

27 лютого 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до Кобеляцького відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, АТ КБ «ПриватБанк» про звільнення майна з-під арешту. Позовна заява обгрунтована тим, що [PERSON] є учасником бойових дій, наразі проходить військову службу в Збройних силах України, отримує відповідне грошове забезпечення, пільги за оплату житлово-комунальних послуг на картковий рахунок № [NUMBER] , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] . Під час чергового зняття з карткового рахунку грошових коштів, позивач довідався про те, що його картковий рахунок № [NUMBER] заблокований та з рахунку зняті грошові кошти в розмірі 22874,70 гривень. У відділенні АТ КБ «ПриватБанк» позивачу пояснили, що підставою для арешту та стягнення коштів є відповідна постанова ВДВС Кобеляцького РУЮ від 27.01.2014 року, винесеною головним державним виконавцем Чуйко В.В. у рамках виконавчого провадження № 41682331. Довідавшись, що на картковий рахунок накладений арешт, [PERSON] звернувся до Кобеляцького ВДВС у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про зняття арешту з належних йому коштів. Згідно відповіді Кобеляцького ВДВС у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 2782 від 17.02.2025 року, за даними бази автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у відділі в період з 27.01.2014 до 25.06.2014 року відносно [PERSON] , як боржника, перебувало ВП № 41682331 з примусового виконання виконавчого листа № 2-532/274 від 16.05.2013 року, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22644,70 гривень, судових витрат у розмірі 229,40 гривень, всього 22874,10 гривень. Вказане виконавче провадження відкрите 27.01.2014 року. 24.06.2014 рку по ньому прийняте рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція), в зв`язку з відсутністю в боржника майна. Відтоді та по цей час вказаний виконавчий документ повторно на виконання до відділу не пред`являвся. Оскільки в період перебування на виконанні виконавчого документу про стягнення боргу, кошти на його погашення (в тому числі й на погашення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження) не були сплачені, то й законних підстав для зняття з коштів державний виконавець не мав та на цей час немає, так як ВП № 41682331 знищене відповідно до п. 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджені наказом Міністерства юстиції № 1829/5 від 07.06.2017 року, в зв`язку з закінченням термінів зберігання. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 17.02.2025 року, що станом на 17.02.2025 [PERSON] не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, предстаник позивача прохала суд скасувати арешт, накладений на кошти, а саме: банківський рахунок боржника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , IBAN [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника) ВП № 41682331 від 27.01.2014 року, винесеної головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кобеляцького районного управління юстиції у Полтавській області Чуйко В.В. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2025 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22-23). 24 квітня 2025 року представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Озірська-Шанли В.С. подала додаткові пояснення, в яких зазначила, що на сьогоднішній день заборгованість перед банком у позивача відсутня, про що не заперечує сторона відповідача АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, враховуючи те, що наразі на примусовому виконанні не перебуває жодних виконавчих документів про стягнення боргу з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» та неоспорюваний факт відсутності в позивача боргу перед АТ КБ «ПриватБанк», вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» помилково зазначено відповідачем у межах даної цивільної справи, адже відповідачем у цивільному процесі є особа, яка своїми діями або бездіяльністю, порушила право та до якої позивач направляє свої позовні вимоги. Відповідач - це особа, яка за позовною заявою притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Жодних протиправних дій відносно [PERSON] з боку АТ КБ «ПриватБанк» проведено не було. До компетенції АТ КБ «ПриватБанк» не відноситься діяльність щодо накладення/зняття арештів на майно чи кошти, право власності на спірне майно Банком не оспорюється. Отже, позивач належним чином не обґрунтував підстав визначення відповідачем у справі саме АТ КБ «ПриватБанк». Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» прохала суд звернути увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року по справі 712/12136/18, в якій зазначено, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна (коштів) та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, аналізуючи спірні правовідносини та враховуючи, що позивач [PERSON] є стороною (боржником) виконавчого провадження, за яким накладено арешт на майно боржника, пред`явив позов про зняття арешту, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право сторони позивача ніким не оспорюється, а позов не містить матеріально-правових вимог до відповідача АТ КБ «ПриватБанк», представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Озірська-Шанли В.С. вважає, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки після ухвалення рішення по суті спору судовий контроль за виконанням судових рішень за ініціативою сторони виконавчого провадження здійснюється виключно за правилами Розділу VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судовий рішень», а тому відкрите позовне провадження в даній справі підлягає закриттю. Представник позивача [PERSON] - Бобрищева І.Р. у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та прохала задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Озірська-Шанли В.С. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених нею в додаткових поясненнях. Відповідач Кобеляцький відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача АТ КБ «ПриватБанк», розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом установлено, що на ім`я [PERSON] відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» картковий рахунок № [NUMBER] , на який він отримує заробітну плату від військової частини, а також соціальні виплати (а.с.9-12). 27.01.2014 року головним державним виконавцем відділу ДВС Кобеляцького РУЮ Чуйко В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41682331 відносно [PERSON] з примусового виконання виконавчого листа № 2-532/274 від 16.05.2013 року, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22644,70 гривень, судових витрат у розмірі 229,40 гривень, всього 22874,10 гривень (а.с.14). З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 30.01.2014 року вбачається, що згідно гл. 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.04 року, арешт коштів [PERSON] накладений Банком (а.с.13). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 17.02.2025 року, що станом на 17.02.2025 [PERSON] не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17). Згідно інформації про ВП № 41682331, станом на 17.02.2025 року вказане виконавче провадження відносно [PERSON] з примусового виконання виконавчого листа № 2-532/274 від 16.05.2013 року, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22644,70 гривень, судових витрат у розмірі 229,40 гривень, всього 22874,10 гривень, завершено. 24.06.2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 (відсутність у боржника майна) (а.с.16). У листі Кобеляцького відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17.02.2025 року № 2782 (а.с.15) зазначено, що за результатами розгляду звернення [PERSON] щодо зняття арешту з належних йому коштів, згідно пошуку, здійсненого за даними Журналів обліку вхідної кореспонденції, Журналів обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю; бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (надалі - Система), станом на день надання відповіді у відділі у відношенні [PERSON] , як боржника, виконавчі документи, що перебувають на виконанні - відсутні. За пошуком, здійсненим у Системі (ВП-спецрозділ), встановлено, що на виконанні у відділі в період з 27.01.2014 до 25.06.2014 року відносно [PERSON] , як боржника, перебувало ВП № 41682331 з примусового виконання виконавчого листа № 2-532/274 від 16.05.2013 року, виданого Кобеляцьким районним судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 22644,70 гривень, судових витрат у розмірі 229,40 гривень, всього 22874,10 гривень. Вказане виконавче провадження відкрите 27.01.2014 року. 24.06.2014 рку по ньому прийняте рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція), в зв`язку з відсутністю в боржника майна. Відтоді та по цей час вказаний виконавчий документ повторно на виконання до відділу не пред`являвся. Оскільки в період перебування на виконанні виконавчого документу про стягнення боргу, кошти на його погашення, в тому числі й на погашення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, не були сплачені, то й законних підстав для зняття з коштів державний виконавець не мав та на цей час немає, так як ВП № 41682331 знищене відповідно до п. 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджені наказом Міністерства юстиції № 1829/5 від 07.06.2017 року, в зв`язку з закінченням термінів зберігання. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону. Пунктом 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню в разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. Так, відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, з огляду на наведені норми Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду в постановах від 22 грудня 2021 року по справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року по справі № 569/17603/18, від 26 квітня 2022 року по справі № 242/4601/20, від 04 листопада 2022 року по справі № 686/6010/14-ц. Суд бере до уваги, що згідно пункту 1 розділу Х Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5 (далі - Правила № 1829/5), підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби лише завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання. За змістом пунктів 1 та 2 розділу ХІ Правил № 1829/5, передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 01 січня року, наступного за роком завершення їх діловодством. У постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року по справі № 522/8685/13 зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. Наслідки завершення виконавчого провадження були визначені у статті 50 Закону № 606-XIV, чинному на час виникнення спірних правовідносин, яка, зокрема, передбачала зняття арешту з майна боржника. Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Отже, згідно з приписами пункту 3.17 Інструкції № 512/5, статті 50 Закону № 606-XIV, державний виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу проводить всі необхідні дії в зв`язку із завершенням виконавчого провадження, в тому числі, й знімає арешт, накладений на майно боржника. Суд враховує, що виконавче провадження № 41682331 було знищено, та звертає увагу, що знищенню підлягають завершені виконавчі провадження, та, що вирішення питання про зняття арешту з майна повинно прийматися державним виконавцем, коли\~ виконавче провадження завершене. Однак державним виконавцем не було вирішено питання про скасування арешту майна боржника [PERSON] . Виключно закінчені виконавчі провадження передаються до архіву і в послідуючому знищуються по завершенню терміну зберігання. Відтак факт передачі виконавчого провадження до архіву вже є безумовною підставою для зняття арешту з майна позивача, оскільки на сьогодні відсутні будь-які законні підстави для його подальшої чинності. Оскільки боржником у виконавчому провадженні № 41682331 був саме позивач, стягувачем - відповідач АТ КБ «ПриватБанк» і на цей час позивач не має заборгованості перед Банком, чого останній не заперечував, а дане виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання, в зв`язку з чим державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту, тому суд вважає, що захист майнових прав позивача шляхом оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, і приходить до висновку, що іншого способу поновити своє порушене право позивач не має та обґрунтовано звернувся до суду з вказаним позовом. Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормами статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року по справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року по справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року по справі № 645/6694/15 зазначено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Нескасований арешт на майно позивача протягом тривалого часу після закінчення виконавчого провадження при відсутності виконавчих проваджень та будь-яких майнових претензій до нього є порушенням закріпленого Конституцією України права кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Тому суд вважає за доцільне скасувати арешт, накладений на майно позивача для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки в подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність. Такого висновку щодо зняття арешту з майна у вже виконаному рішенні суду дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 липня 2022 року (справа №2/0301/806/11, провадження № 61-3814св22). Твердження представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» в тій частині, що останній не є належним відповідачем по справі, суд вважає помилковим, оскільки арешт на майно боржника [PERSON] був накладений саме в інтересах Банку. Пунктом 2 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» встановлено, що відповідачами у справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року по справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року по справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року по справі № 174/474/17). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.9,18). Згідно висновку Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 21 березня 2018 року по справі № 2-3901/08-ц (провадження № 61-2127св18), пункт 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» поширюється на учасників бойових дій при їх зверненні до суду в зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат з відповідачів, суд виходить з того, що права позивача були порушені саме внаслідок накладення арешту на його майно Кобеляцьким ВДВС, а тому судові витрати в розмірі 1211,20 гривень підлягають стягненню на користь держави саме з нього.

Outcome: approved