Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] разом з ним. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 01 серпня 2022 року було розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу спільна дитина проживала з матір`ю, проте з 2023 року відповідачка виїхала на постійне місце проживання за кордон де перебуває і на даний час. Відповідач [PERSON] декілька раз на рік приїжджає до сина з метою здійснення побачень із ним. Проте щоденне виховання та утримання дитини здійснює саме він. Зазначає, що [PERSON] не надає коштів на утримання спільної дитини, не бере участі у навчальному процесі та фізичному, духовному розвитку дитини. Стверджує, що він створив сприятливі та належні умови для проживання дитини, її гармонійного та психологічного розвитку. В судовому засіданні 10 березня 2025 року представник позивача вимоги позову підтримала повністю та просила задовільнити його. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. В подальшому було подано заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у відповідності з ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник Луцької міської ради, подав клопотання в якому просить справу розглянути без участі представника. Вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Також представником надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з позивачем. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у Здолбунівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області, актовий запис № 214. Від шлюбі сторони мають дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано, а також вказаним рішенням неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю - [PERSON] . Як вбачається з Акту обстеження житлово-побутових умов від 20 червня 2024 року, складеного старостою с.Кротошин [PERSON] за результатами обстеження будинку [ADDRESS] , [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON] , так як його мати постійно перебуває за кордоном та не приймає участі у вихованні сина. З довідки від 21 червня 2024 року №01-19/53 виданої Кротошинським ліцеєм Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області вбачається, що [PERSON] навчається в 3 класі Кротошинського ліцею Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області. Як вбачається з характеристик виданих Кротошинським ліцеєм Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області [PERSON] проживає разом з позивачем та бабусею [PERSON] , які його виховують та утримують. [PERSON] приділяє увагу навчанню та вихованню сина, цікавиться його здобутками. Згідно довідки № 19-71869/18/24 від 18.10.2024, виданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] , [INFO] , перебуває за межами України. Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 328 від 03 грудня 2024 року, з серпня 2024 року [PERSON] разом із сином проживають за адресою [ADDRESS] , де для дитини створені належні умови для розвитку, навчання та відпочинку. При спілкуванні з малолітнім [PERSON] він повідомив, що його мама проживає в Швейцарії. Він на даний час проживає із татом. Даним висновком служба у справах дітей вважає доцільно визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що відповідачка по справі давно усунулася від виконання батьківських обов`язків щодо утриманням та виховання сина [PERSON] , дитина повністю перебуває на утриманні [PERSON] . Пояснили суду, що дитина проживає разом з позивачем у м.Луцьк, він один займається вихованням, розвитком, утриманням сина. Мати проживає окремо та участі у вихованні сина не приймає. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вже встановлено вище, рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2022 року, неповнолітнього [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю - [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на даний час проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Враховуючи тривале перебування відповідачки за кордоном, а також те що [PERSON] бажає проживати з батьком, який займається його вихованням та утриманням, суд вважає за необхідне змінити визначене рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2022 року місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , визначивши його місце проживання за місцем проживання батька, [PERSON] , оскільки це відповідатиме інтересам дитини. Щодо вимог позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, суд враховує наступне. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Суд зазначає, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними. У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності. У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 р. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також відсутні інші докази, що позивачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Суд критично оцінює доводи викладені в позовній заяві, що позивач самостійно утримує та виховує дитину, оскільки, судом встановлено та зазначено позивачем в позовній заяві, що відповідач [PERSON] декілька раз на рік приїжджає до сина з метою здійснення побачень із ним. Крім того, [PERSON] у своїх поясненнях, які містяться у висновку служби у справах дітей Луцької міської ради вказав, що його мама проживає в Швейцарії, вони інколи спілкуються. Мама запрошує його до себе, але він не хоче проживати за кордоном, тому проживає із татом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial