Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Свої вимоги мотивує тим, що він та відповідач по справі тривалий час перебували у фактичних шлюбних стосунках. Вони є батьками двох неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . У серпні 2024 року він та [PERSON] припинили спільне проживання і вона залишила постійне місце проживання та переїхала проживати у інше місце. Позивач стверджує, що наданий час діти проживають з ним та перебувають на його утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, домовленостей між ними щодо участі матері в їх утриманні не досягнуто, а тому [PERSON] просить стягувати з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/4 частки на кожну дитину з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, пояинаючи з 05.12.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою від 10 грудня 2024 року суд відкрив провадження та постановив розгляд справи проводити у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 17 березня 2025 року суд перейшов до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання з`явилась позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Мельник Р.А., відповідач [PERSON] . Позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Позивач пояснив, що з відповідачем він спільно не проживає з вересня 2024 року. Діти зареєстровані та проживають з ним. Старша дочка наразі навчається у м. Київ. Він повністю утримує дітей, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на їх утримання не надає. Відповідач позов не визнала та пояснила, що дійсно з вересня 2024 року вона не проживає з чоловіком та дітьми. Син на даний час не хоче з нею спілкуватись. Проте, дочка з березня 2025 року більше часу проживає у неї, оскільки батько примушує її навчатись, а вона цього не хоче. Оскільки дочка навчається у Київському фаховому коледжі, вона щотижня перераховує на її рахунок кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доходить наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] . Згідно з довідкою Ротмістрівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 19 листопада 2024 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з батьком в [ADDRESS] . Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Обов`язок утримувати дітей - це найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття. З урахуванням предмета спору однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. У судовому засіданні відповідач не заперечувала проти того, що син [PERSON] проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. Втім, просила врахувати, що дочка [PERSON] з березня 2025 року проживає з нею, на підтвердження чого надала довідку Ковалиського старостинського округу Ротмістрівської сільської ради від 21 квітня 2025 року та акт обстеження фактичного проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] від 21 квітня 2024 року. За змістом акту від 21.04.2025 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стверджують, що неповнолітня дитина [PERSON] , 2009 року народження, з березня 2025 року проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд зазначає, що підписи зазначених осіб у акті не завірені, представник сільської ради як орану місцевого самоврядування, що представляє сільську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, у складанні акту участі не приймав. У акті не зазначено ні ідентифікуючі дані цих осіб, ні їх місце проживання. Зі змісту самого акта не вбачається, на підставі яких відомостей вказаними особами констатований факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Безпосередньо в судовому засіданні зазначені в акті особи як свідки не допитувалися, відповідні клопотання відповідач не заявляла, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити достовірність даних щодо проживання дочки [PERSON] разом з матір`ю. Крім того суд уважає, що шляхом складання акту можливо підтвердити наявність певних обставини на момент його складення, а не обставини за певний період часу. З урахуванням викладеного суд зазначає, що акт від 21.04.2025 не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту проживання дочки [PERSON] разом з відповідачем. Надана відповідачем довідка Ковалиського старостинського округу від 21 квітня 2025 року за своїм змістом відповідає акту від 21 квітня 2025 року, що свідчить про можливість її складення саме на підставі цього акту з урахуванням дати їх складення. При цьому суд враховує, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала, що дочка [PERSON] не проживає з нею весь час, а лише зазначила, що вона більше часу стала проживати у неї. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що відповідач визнала, що їх спільні з позивачем діти з вересня 2024 року проживали з батьком, зважаючи на те, що нею не надано доказів постійного та тривалого проживання дочки [PERSON] з нею, а також доказів належного виконання своїх обов`язків по утриманню дітей, а тому суд дійшов висновку про їх невиконання та порушення відповідного права, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання обох дітей (аліментів). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 459/5950/21 зроблено висновок, що за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Згідно зі статтею 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;\~ наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено приписами ч. 2, 3 ст. 182 України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач є особою працездатного віку та має можливість надавати матеріальну допомогу, а діти потребують такої допомоги. Суд, також, бере до уваги, що відповідач доказів надання допомоги, неможливості утримувати дітей, відомостей про незадовільний стан здоров`я, підтвердження того, що у неї на утриманні знаходяться інші особи, суду не надала. У позовні заяві позивач просив стягувати\~ аліменти у розмірі\~ 1/4 частки на кожну дитину з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.12.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Однак, за приписами ст. 182 СК України аліменти на двох і більше дітей визначаються судом у єдиній частці від заробітку (доходу) батька, а не в будь-який інший спосіб на розсуд суду чи сторін. Словосполучення «у єдиній частці» означає, що суд не має права вдаватись до будь-яких інших додаткових присуджень або якимось чином розширено тлумачити цю норму. Тому суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання двох дітей в єдиній частці у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу відповідача. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позовну заяву направлено позивачем до суду засобами поштового зв`язку 06.12.2024, що свідчить відтиск штемпелю на поштовому конверті, суд уважає, що аліменти сляд стягувати саме з 06.12.2024. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд уважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»\~ від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Зважаючи на викладене, з відповідача на користь держави належить стягнути 1211 грн. 20 коп. судового збору. У позовній заяві [PERSON] просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Положеннями 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Судом установлено, що згідно договору про надання правової допомоги №71 від 20.10.2024\~ та квитанції до прибуткового касового ордеру №80 від 05 грудня 2024 року позивач сплатив адвокату Мельнику Р.А. за надання правничих послуг 7000 грн. 00 коп. Відповідно до акту з розрахунком про надання правової допомоги від 05 грудня 2024 року адвокатом Мельником Р.А. надано [PERSON] наступні послуги: вивчення матеріалів та здійснення правового аналізу наданих документів 1000 грн., формування правової позиції 1000 грн., складання та подача позовної заяви, представництво в суді 5000 грн. Суд уважає, що надання такої послуги як «формування правової позиції» вартістю 1000 гривень вочевидь не є фактичною і неминучою, оскільки по своїй суті охоплюється такою послугою як «складання позовної заяви». Також, суд приймає до уваги, що дана категорія справ, яка виникає з сімейних правовідносин, є досить поширеною та не є складною, не потребує особливих затрат часу на вивчення документів та є фактично типовою для адвокатів та адвокатських бюро. Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved