Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

В листопаді 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Мельникової Вікторії Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якому просила визнати незаконною та скасувати постанову приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мельникової В.О. від 07серпня 2024 № 50/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №40/2023, заведеній після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; зобов`язати приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мельникову В.О. видати [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] помер батько позивачки в місті Лабінськ Лабінського району Краснодарського краю російської федерації. 19 лютого 2020 року батько позивачки, [PERSON] склав заповіт, згідно якого належну йому 1/2 частку квартири [ADDRESS] , заповів позивачці. Однак позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки не є можливим перевірити коло спадкоємців [PERSON] , які могли прийняти спадщину на території рф. Представник позивачки за ордером про надання правової допомоги надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, справу слухати за відсутності сторони позивача. Відповідачка надала до суду відзив в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки видача позивачці свідоцтва призведе до обмеження прав на спадкове майно інших спадкоємців. Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про приватизацію майна від 06 липня 1993 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , наведене також підтверджується приватизаційним платіжним дорученням №3523358 та № 1523358 від 20 січня 1994 року. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Зі змісту заповіту від 29 серпня 2017 року встановлено, що [PERSON] заповіла 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] . 02 серпня 2024 року [PERSON] отримала свідоцтво на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі було зареєстровано спадкову справу №71049443 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Мельниковою В.О. від 07 серпня 2024 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , оскільки неможливо встановити коло спадкоємців, які можуть перебувати на території рф. Оскільки позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після батька [PERSON] , який помер [INFO] , вона вимушена була звернутися до суду. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування - здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч.1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 у справі № 367/704/16-ц заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Отже ураховуючи правову природу заповіту можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (Постанова КЦС ВС від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою завдання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Завданнями нотаріату є забезпечення захисту та охорони власності, прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, сприяння зміцненню законності та правопорядку, попередження правопорушень. Нотаріус посвідчує безспірні права та безспірні факти, у наявності яких він може упевнитися безпосередньо або на підставі відповідних документів, а також вчиняє інші дії, спрямовані на юридичне підтвердження та закріплення цивільних прав, щоб запобігти їх можливому порушенню в майбутньому. Відповідно до ст.55 та ст.124 Конституції України, кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів, причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Виходячи зі змісту частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскарження нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що така дія була вчинена неправомірно. Оскарження ж відмови у такому вчиненні матиме місце у разі, якщо особа вважає, що нотаріус неправомірно відмовив у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, може відбуватися оскарження нотаріальної дії, відмови у вчиненні нотаріальної дії або ж нотаріального акта. Частиною 1статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників. Зокрема, нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтва на підставі п.1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Суд звертає увагу позивача на те, що за змістом статей 15 і 16ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна право відношення, припинення право відношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 15ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У справі Європейський суд з прав людини «Белеш та інші проти Чеської Республіки» вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного оскаржувана Постанова ніяк не порушує права позивача, а також, не суперечить положенням чинного законодавства України. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачка не позбавлена можливості звернутися з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з\~вищевикладеного,\~повно та\~всебічно дослідивши\~матеріали справи,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги [PERSON] \~до приватного\~нотаріуса Краматорського\~районного нотаріального\~округу Донецької\~області Мельникової\~Вікторії Олександрівни\~про скасування\~постанови про\~відмову у\~вчиненні нотаріальної\~дії задоволенню не підлягають. Судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed