Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

У листопаді 2024 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] в якій останній просив суд визнати за ним право власності на об`єкт самочинного будівництва, житловий будинок літера А-1, загальною площею 114,4 кв.м. тпа ганок літера а2, загальною площею 0,9 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:02:408:0191. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що ним, 11.11.2022, було придбано земельну ділянку площею 0,009 га (кадастровий номер 1210100000:02:408:0191), яка розташована за адресою: [ADDRESS] та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У період 2021 2022, на вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок літ.А1 площею 114,4 кв.м та ганок літ.а2 площею 0,9 кв.м. З огляду на те, що [PERSON] не має декларацію про початок виконання будівельних робіт, що унеможливлює введення будинку в експлуатацію, однак виходячи з того, що відповідно до технічної документації він є таким, що побудований з додержанням всіх вимог та правил, останній вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до того, що належним відповідачем у справі повинна бути Дніпровська міська рада. Відповідачем Дніпровською міською радою, відзиву не надано. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Куцевола В.В. від 15.11.2024, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19.12.2024, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2025, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні. У судове засідання, представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. У судове засідання, представники відповідачів не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314967162, земельна ділянка площею 0,009 га, за кадастровим номером: 1210100000:02:408:0191, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); належить [PERSON] . Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу земельної ділянки виданий 11.11.2022. Згідно технічної документації із землеустрою земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:02:408:0191 межує лише з землями міської ради. Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого 03.02.2023, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , він є таким, що надійний та безпечний до експлуатації. Вказане також підтверджується копією звіту про проведення технічного огляду житлового будинку від 07.03.2023 проведеного експертом Крючковим О.В. та затвердженого директором ТОВ «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут» Тараненко Г.Ф. про відповідність об`єкта державним будівельним нормам. Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності декларація про готовність до експлуатації об`єкта ДП 101230307751 повернута на доопрацювання, у зв`язку із відсутністю відомостей про повідомлення про початок виконання будівельних робіт. За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил. Відповідно до п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого Постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Як роз`яснено у п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч.2 ст.375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України). Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Дослідивши наявні докази по справі та враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що самочинне будівництво було здійснено на належній позивачу на праві власності земельній ділянці без передбаченого законом дозволу, однак за час будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалюючи дане рішення судом також враховано, що згідно наявних у справі доказів житловий будинок літера А-1, загальною площею 114,4 кв.м. та ганок літера а2, загальною площею 0,9 кв.м. побудовані з дотриманням вимог державних будівельних норм, та є надійним й безпечним до експлуатації. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Позивач у позові просив покласти судові витрати на позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За вказаних обставин, враховуючи що спір виник внаслідок неправильних дій позивача, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача.

Outcome: approved