Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] 12.09.2024 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ заступника начальника служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» №174-ОС від 16.07.2024 про припинення трудового договору (контракту) згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин; поновити його на посаді чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 20.06.2024; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.06.2024 до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що він працював на посаді чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 17.05.2024. Наказом заступника начальника служби роботи станцій Знам`янського регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №174-ОС від 16.07.2024 він був звільнений з 20.06.2024 з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем не вжито заходів для з`ясування причин його відсутності на роботі. Підтвердженням незаконності його звільнення є той факт, що керівництво підприємства видало наказ про звільнення через 26 діб після нібито встановленого прогулу. Вказує, що рішенням виконавчого комітету Знам`янської міської ради №283 від 10.08.2023 він зареєстрований помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Догляд він здійснює за своїм рідним дідом [PERSON] , який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Оскільки напередодні його дід раптово захворів і йому потрібна була допомога щодо проведення медичної діагностики та консультації лікаря, тому він на ім`я керівництва написав заяву про надання двох днів відпустки без збереження заробітної плати 20.06.2024 та 21.06.2024, яка була передана до 08 год 00 хв 20.06.2024 начальнику станції Маляренку Д.О. Про те, що йому не були надані ці дні відпустки, він дізнався тільки тоді, коли вийшов на роботу, а саме 24.06.2024. Заступник начальника служби роботи станцій усно його попередив, що 20 та 21.06.2024 будуть вважатися днями прогулів без поважних причин, однак від нього жодних письмових пояснень не брали, службове розслідування не проводили, акти щодо фіксації фактів виявлення прогулу не складали. Крім того, 24.06.2024 начальник станції вручив йому наказ від 20.06.2024 про увільнення від роботи з метою прибуття до [INFO] для звірки облікових даних та одночасно пояснив, що поки він не принесе від РТЦК та СП письмову довідку про те, що він там був, його не допустять до роботи, право допуску до роботи буде надано йому тільки після виконання підстав увільнення. Після спілкування з керівництвом з приводу цього наказу він розхвилювався і його стан здоров`я погіршився, розпочався головний біль, він зрозумів, що у нього підвищився артеріальний тиск, оскільки тривалий час хворіє на гіпертонічну хворобу, а потім звернувся до сімейного лікаря в місцеву лікарню. За результатами обстеження сімейним лікарем було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., ст.2, РСССУ 3, СН 1, про що зроблено запис в медичній картці, однак з невідомих йому причин лікарняний лікарем не був відкритий, при цьому лікар пояснив, що надасть Е-направлення до лікаря-кардіолога, а медична сестра сказала, що направлення прийде у вигляді смс-повідомлення на його телефон. Проте протягом 24.06.2024 та першої половини 25.06.2024 Е-направлення на мобільний телефон не надійшло, його стан здоров`я погіршився, артеріальний тиск підвищився, був черговий гіпертонічний криз. Е-направлення до лікаря-кардіолога в паперовому вигляді медична сестра видала його батькові тільки в обідню пору 25.06.2024. Таким чином, на прийом до кардіолога 24.06.2024 та 25.06.2024 він не потрапив у зв`язку з відсутністю Е-направлення, яке попередньо необхідно було зареєструвати в реєстратурі поліклініки. Час прийому лікаря-кардіолога обмежений, тільки з 09 год 00 хв до 11 год 00 хв. У зв`язку з відсутністю в електронній базі вільних місць, Е-направлення на прийом до лікаря-кардіолога було зареєстроване тільки на 24.07.2024, однак фактично він потрапив до лікаря на прийом 11.07.2024. Тобто, починаючи з 24.06.2024 до 10.07.2024 він хворів і лікувався амбулаторно вдома, а з 11 до 15.07.2024 лікувався стаціонарно в місцевій лікарні. Крім того вважає, що наказом від 24.06.2024 керівництво увільнило його від роботи на невизначений термін. Аналіз цього наказу свідчить про те, що в порушення вимог п.47 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, наказ про його оповіщення підприємством не видавався, а був безпідставно виданий наказ про увільнення від роботи. Він особисто жодних письмових чи усних заяв про необхідність увільнення 24.06.2024 не подавав, з розпорядженням [INFO] , яке стало підставою для видання наказу, його не ознайомлювали, листів про необхідність явки до ТЦК не отримував, в пунктах 1, 2 наказу дата та час прибуття до ТЦК не вказана. При цьому, на який саме термін його увільнено від роботи, в наказі не зазначено. Вважає своє звільнення незаконним і безпідставним також й тому, що відповідачем порушено встановлений ст.147, 148, 149 КЗпПУ порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки письмові пояснення від нього не вимагалися, доповідна записка безпосереднього начальника на ім`я керівника підприємства не складалася, від нього не витребовувалися пояснення про причини відсутності на роботі, лист з вимогою надання пояснень в письмовій формі на його домашню адресу не надсилався, акт про відмову від надання пояснень не складався. При цьому, саме з`ясування поважності відсутності працівника на роботі є визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ. Відповідач повинен був врахувати, що його відсутність на роботі можна кваліфікувати як прогул тільки в разі відсутності на це поважних причин. Лист з повідомленням про звільнення з посади він отримав 18.07.2024, але без копії наказу. Наказ разом з трудовою книжкою він отримав рекомендованим листом 13.08.2024, тому вважає, що відповідач неправомірно зазначив в наказі дату звільнення 20.06.2024. Згідно з наказом №174-ОС від 16.07.2024 його було звільнено з посади 20.06.2024, тобто не в останній день роботи, а, на думку відповідача, в перший день, коли він нібито вчинив прогул, що не відповідає вимогам листа Мінсоцполітикивід 22.04.2019 №82/0/22-19/133. Також вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача він переніс душевні страждання, була принижена його честь і гідність, ділова репутація, заподіяна моральна шкода, яку оцінює в 100\~000 грн, оскільки внаслідок протиправного звільнення він втратив рівновагу і спокій, вимушений був вживати заходи щодо відновлення своїх порушених прав в суді. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач [PERSON] був прийнятий на посаду помічника начальника станції Знам`янка 21.06.2023, а 17.05.2024 переведений на посаду чергового по залізничній станції, але до самостійної роботи не був допущений у зв`язку з тим, що з 20.05.2024 призначений виконувати обов`язки начальника відділу технічного. Відповідно до рішення виконавчого комітету Знам`янської міської ради №283 від 10.08.2023 [PERSON] зареєстрований помічником дієздатної особи [PERSON] з отриманням відповідного посвідчення. За наявності цих документів [PERSON] , який перебуває на військовому обліку як військовозобов`язаний офіцер запасу, мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 01.06.2024, яка у зв`язку з прийнятими змінами до законодавства втратила чинність. Прийнятий 11.04.2024 Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань походження військової служби, мобілізації та військового обліку» зобов`язав громадян України, які перебувають на військовому обліку, протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані, в разі перебування на території України - шляхом прибуття самостійно до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання або до центру надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності). Зазначений Закон набрав чинності 18.05.2024, однак [PERSON] не вживав дій на його виконання (маючи відстрочку від призову до 01.06.2024 як помічник дієздатної особи) і з 31.05.2024 до 19.06.2024 перебував на лікарняному. До керівництва Знам`янського регіону служби роботи станцій РФ «Одеська залізниця» 12.06.2024 надійшло розпорядження [INFO] №1533 від 12.06.2024 щодо здійснення оповіщення працюючих військовозобов`язаних (в тому числі і [PERSON] ) та забезпечення їх прибуття на 08 год 00 хв 13.06.2024 за місцезнаходженням [INFO] . На час отримання підприємством розпорядження [PERSON] знаходився на лікарняному, однак адміністрації було відомо, що термін його виходу на роботу 20.06.2024. Повідомивши [INFO] про обставини неможливості прибуття [PERSON] у встановлений термін 13.06.2024, адміністрація підготувала наказ про увільнення [PERSON] від роботи для уточнення облікових даних, чим забезпечила виконання вищезазначеного розпорядження. Однак 20.06.2024 замість [PERSON] , який повинен був приступити до роботи, до кабінету начальника станції залізничної Знам`янка до 08 год 00 хв (до настання робочого часу) прибув його батько [PERSON] з письмовою заявою від [PERSON] , яка написана не ним особисто (почерк відрізняється від почерку [PERSON] ) про надання двох днів відпустки (на 20.06.2024 та 21.06.2024) без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Вказана причина в оригіналі заяви відрізняється від причини, вказаної в позові, де вказано про раптову хворобу діда та обов`язковість адміністрації надавати працівнику соціальну відпустку по догляду за хворим рідним по крові, який за висновками медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Однак, по-перше, у висновку медичного закладу йдеться, що [PERSON] потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи; по-друге, надання відпустки без збереження забітної плати не є обов`язком роботодавця і роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) відповідно до п.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та у випадку, зазначеному в п.4 цієї статті. Тому, за встановленою на підприємстві нормою пред`явник заяви мав дочекатися рішення начальника станції щодо погодження або непогодження надання відпустки без збереження заробітної плати, однак цього не сталося, Наступного дня, 21.06.2024, [PERSON] на роботі не з`явився. На робоче місце [PERSON] прибув 24.06.2024 та отримав від начальника станції наказ про увільнення від роботи на 24.06.2024 для поновлення особистих облікових даних. Як вбачається з тексту позовної заяви, у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я [PERSON] прийняв самостійне рішення лікуватися вдома амбулаторно з 24.06.2024 до 10.07.2024. При цьому, він порушив вимоги наказу від 20.06.2024 щодо повідомлення [INFO] , а також вимоги Правил внутрішнього трудового розпорядку щодо повідомлення роботодавця про відсутність на роботі внаслідок хвороби (без повідомлення діагнозу). В період відсутності [PERSON] на роботі керівництвом станції Знам`янка складалися акти відсутності працівника на робочому місці з 20.06.2024 до 10.07.2024. Крім того, комісією було здійснено виїзд за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та за місцем проживання його батька з метою уточнення інформації про причини відсутності [PERSON] на робочому місці, про що складено акт від 28.06.2024. На телефонні дзвінки, який [PERSON] надавав як свій особистий контактний номер телефону, він також не відповідав або телефон був вимкнений. Також [PERSON] знав, що на 12.07.2024 було призначене засідання профкому по розгляду питання його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин), тому перервав самочинно призначене собі лікування на дому і перейшов на лікування на стаціонар з 11.07.2024 до 15.07.2024. Після отриманого погодження Профкому про звільнення [PERSON] із займаної посади та видачі керівником відповідного наказу №174-ОС від 16.07.2024 [PERSON] було надіслано лист від 16.07.2024 №1248/НОК РВГІ-3 з іформацією про те, що йому необхідно з`явитися до відділу кадрів станції Знам`янка для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Проте 30.07.2024 від [PERSON] отримано заяву з проханням направити йому трудову книжку та копію наказу про звільнення за місцем його проживання рекомендованим листом з повідомленням. Оскільки поважних причин відсутності на робочому місці [PERSON] не наведено, звільнення відбулося законно, а тому і немає підстав вважати, що внаслідок звільнення йому була завдана моральна шкода. Позивач подав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги та, відхиляючи заперечення представника відповідача, зазначив, що наказом №183-ОС від 20.06.2024 відповідач увільнив його від роботи на 24.06.2024, водночас наказом №174-ОС від 16.07.2024 він був звільнений з посади за прогул без поважних причин саме з 20.06.2024, звертаючи увагу на порушення порядку нумерації наказів з датами їх видання. Також відхиляє доводи представника відповідача щодо невиконання ним вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», оскільки він своєчасно, 20.06.2024, уточнив свої персональні дані через ЦНАП, а відповідач, в свою чергу, не забронював його від мобілізації. Вказує, що оскільки факту його призову на військову службу не було, тому наказ про його увільнення від роботи суперечить чинному законодавству та є незаконним. Крім того, зазначаючи у відзиві, що його заява про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024 написана не ним, представник відповідача до відзиву не додав копію такої заяви, а також висновку почеркознавчої експертизи. Письмова відмова у наданні такої відпустки йому також не була надана. При цьому, 20 та 21.06.2024 він був відсутній з поважних причин, оскільки виконував обов`язки доглядача за дідом згідно з законом. А відсутність на роботі 24.06.2024 була санкціонована роботавцем на підставі наказу про увільнення. Також вказує, що він страждає на гіпертонічну хворобу протягом 10 років і при її загостренні обов`язково призначається амбулаторне або стаціонарне лікування та звільнення працівника на цей час від роботи, проте сімейний лікар, до якого він звертався 24.06.2024, є молодим фахівцем, а тому помилково не відкрив йому лікарняний. Тож вважає, що відвідування лікаря це поважна причина невиходу на роботу. Вказує, що роботодавець не довів факт його відсутності на робочому місці без поважних причин, жодних заходів, щоб дізнатися причини відсутності працівника, не вжив. За цим фактом службове розслідування не проводилося, акти про його відсутність на роботі складені неналежним чином, не містять необхідних даних про причини відсутності працівника на роботі, надати пояснення щодо відсутності на робочому місці йому не пропонували. Водночас роботодавець не виконав вимоги Закону та не здійснив його бронювання від мобілізації. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Позивач також пояснив, що він є доглядачем свого діда [PERSON] , якому 93 роки. Раптово його дід захворів і йому необхідно було пройти медичне обстеження у лікарів, тому він увечері 19.06.2024 на ім`я свого керівника написав заяву про надання відпустки 20 та 21.06.2024 за власний рахунок по догляду за дідом. Ця заява зранку 20.06.2024 була передана особисто його батьком начальнику станції Маляренку Д.О., який її і не погодив, і не відмовив, наказу про задоволення цієї заяви чи про відмову у наданні йому відпустки він не бачив. У понеділок, 24.06.2024, він зранку прийшов на роботу за пів години до початку робочого часу та зайшов до кабінету начальника Маляренка Д.О., який повідомив, що його на сьогодні увільнюють від роботи з метою явки до [INFO] ( [ADDRESS] ). Також начальник надав йому копію наказу про увільнення та сказав, що на підтвердження перебування в РТЦК він повинен принести довідку, після чого його допустять до роботи. З цим наказом він пішов до іншого свого керівника заступника начальника служби [PERSON] , щоб з`ясувати чому саме його направляють до РТЦК, де в ході розмови начальник служби наголосив на тому, щоб він терміново з`явився до РТЦК, а також довів його до відома, що 20 та 21.06.2024, тобто ті дні, на які він писав заяву про відпустку, будуть рахуватися як дні прогулу без поважних причин, оскільки його заяву керівництво не погоджувало. Разом з тим, він про це нічого не знав, йому ніхто не телефонував в ці дні з повідомленням, що йому не надали два дні відпустки, ніхто не розшукував. Оскільки він емоційна, переживаюча людина, тому через такі розмови про його прогули, необхідність обов`язкової явки до РТЦК та можливість звільнення у зв`язку з цим, він став погано себе почувати. Оскільки він хворіє на гіпертонію, у нього моментально підвищився тиск, тому після розмови з начальником він вийшов з роботи та пішов до батька додому, який мешкає неподалік, де прийняв ліки. Так як йому було видано наказ про увільнення, в якому не вказано на який саме термін його увільнюють, тому він пішов до себе додому полежати і після обіду мав намір поїхати до РТЦК. Вдома він випив ще ряд заспокійливих ліків, однак ближче до обідньої пори йому стало гірше, тиск був підвищений. Після цього батько відвіз його до лікарні до сімейного лікаря, який зробив йому ЕКГ, поміряв тиск, побачив симптоми та виписав направлення до лікаря-кардіолога. Того дня він до кардіолога не пішов, оскільки цей лікар приймає з 09 год 00 хв до 11 год 00 хв. На наступний день, 25.06.2024, електронне направлення від лікаря на його телефон не прийшло, тиск у нього не падав, тому його батько пішов до лікарні, де взяв направлення особисто. Лікарняний у нього був відкритий до 15.07.2024. Коли йому 15.07.2024 сказали, що цього дня будуть виписувати, він зателефонував на роботу, де йому повідомили, що можно не виходити, оскільки з 16.07.2024 він буде звільнений, тому 16.07.2024 та надалі він на роботу не вийшов. На запитання представника відповідача, [PERSON] пояснив, що з 24.06.2024 до 10.07.2024 він знаходився вдома, оскільки йому було погано, він хворів, був підвищений тиск і ця інформація була передана керівництву. Лікаряного у нього не було, йому в лікуванні допомагали батьки, які придбавали необхідні ліки. Представник позивача зазначив, що до позову додані акти про відсутність працівника на роботі, які написані одним почерком та одним кольором ручки. Ці акти датовані за період з 25.06.2024 до 10.07.2024, тому незрозуміло, чому [PERSON] звільнено через місяць після виявлення першого прогулу, а не одразу. Вказував, що 24.06.2024 не є прогулом, оскільки він був увільнений від роботи. Крім того, у [PERSON] є електронне направлення до лікаря, яке свідчить, що саме з 24.06.2024 він перебував на лікарняному. Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Також пояснив, що на підприємство був направлений лист [INFO] від 12.06.2024 щодо здійснення оповіщення працюючих. На виконання цього листа [PERSON] потрібно було оповістити про необхідність явки для уточнення своїх даних, однак в період надходження листа [PERSON] перебував на лікарняному, 20.06.2024 він повинен був вийти на роботу. Зранку 20.06.2024 до початку робочого часу батько [PERSON] заніс на підприємство заяву про надання [PERSON] відпустки 20 та 21.06.2024. Проте, це питання не вирішувалося, оскільки заява була написана не [PERSON] особисто, почерк був не його. Крім того, ця заява мала бути подана ним особисто, після її подання пред`явник заяви мав дочекатися рішення начальника станції щодо погодження або непогодження. При цьому, що в умовах воєнного стану надання такої відпустки на АТ «Укрзалізниця» не є обов`язковою. В ці дні, 20 та 21.06.2024, [PERSON] на роботу так і не вийшов. На робоче місце він прибув 24.06.2024, де отримав наказ про увільнення на цей день. Після цього на роботу він не виходив до 10.07.2024, лікарняного за цей період не надав, тому ці дні є прогулами без поважних причин. З 11.07.2024 до 15.07.2024 [PERSON] має підтверджений лікарняний. На запитання суду представник відповідача пояснив, що в період з 24.06.2024 до 10.07.2024 [PERSON] не був звільнений, оскільки він сказав, що надасть лікарняний за ці дні. В свою чергу, в ці дні вони намагалися з`ясувати факт перебування [PERSON] на лікарняному. Як роз`яснив їм директор лікарні, лікарняні листи можуть видаватися як в електронному, так і в письмовому вигляді, тому підприємством здійснювався запит до лікарні, чи перебував [PERSON] на лікуванні, що не підтвердилося. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій по Знам`янському регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» Філоновського В. №110-ОС від 16.05.2024 позивач [PERSON] з посади помічника начальника станції Знам`янка з 17.05.2024 переведений постійно на посаду чергового по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій Знам`янського регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». З наказом [PERSON] ознайомлений 17.05.2024. Відповідно до Актів про відсутність працівника на роботі, [PERSON] не вийшов на роботу 20 та 21.06.2024, причини невиходу невідомі, на телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Наказом заступника начальника служби роботи станцій [PERSON] №183-ОС від 20.06.2024 [PERSON] увільнено від роботи 24.06.2024 з метою прибуття до [INFO] . Підстава: розпорядження [INFO] №1533 від 12.06.2024. З цим наказом [PERSON] ознайомлений 24.06.2024. Також за місцем роботи було складено акт від 24.06.2024 про відмову [PERSON] від надання пояснень за фактом невиходу на роботу 20 та 21.06.2024. Згідно з Актом про відсутність працівника на роботі, [PERSON] 24.06.2024, після отримання наказу про увільнення від роботи, протягом дня на робоче місце не повернувся та не надав жодних підтверджуючих документів щодо перебування в РТЦК та СП, мобільний телефон вимкнений. Як свідчить повідомлення [INFO] від 26.06.2024, [PERSON] , на виконання наказу №183-ОС від 20.06.2024, протягом 24 та 25.06.2024 до [INFO] не з`явився. Відповідно до Актів про відсутність працівника на роботі від 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024, 10.07.2024 [PERSON] в ці дні на роботу не вийшов, причини невиходу невідомі, на телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Крім того, комісією 28.06.2024 було здійснено виїзд за місцем проживання [PERSON] та окремо за місцем проживання його батька, де двері ніхто не відчинив, мобільний телефон [PERSON] вимкнений, що зафіксовано відповідним актом. Згідно з повідомленням КНП «Знам`янська міська лікарня ім.А.В.Лисенка» Знам`янської міської ради від 12.07.2024 [PERSON] з 11.07.2024 перебуває на стаціонарному лікуванні у загально-терапевтичному відділенні цього медичного закладу. Первинною профспілковою організацією станцій Знам`янського регіону 12.07.2024 проведено засідання профспілкового комітету, на якому, у зв`язку з відсутністю [PERSON] на роботі без поважних причин в період з 20.06.2024 до 10.07.2024, надано згоду на його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). На засіданні комітету замість [PERSON] був присутній його представник адвокат Урсаленко О.М., який з приводу відсутності [PERSON] на роботі з 20.06.2024 до 04.07.2024 повідомив, що останній знаходиться на лікарняному, що, на його думку, підтверджується електронним направленням сімейного лікаря від 24.06.2024 на консультацію до кардіолога. Також зазначив, що через неясність схеми підпорядкування на підприємстві [PERSON] не зміг зорієнтуватися кому саме повідомити про свій новий лікарняний. Згідно з Актом про відсутність працівника на роботі від 16.07.2024, [PERSON] цього дня на роботу не вийшов, причина невихода невідома, на телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Відповідно до наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій по Знам`янському регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» №174-ОС від 16.07.2024 [PERSON] звільнений 20.06.2024 з вказаної посади за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акти про відсутність працівника на роботі від 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024, 10.07.2024, 16.07.2024; акт про виїзд комісії за місцем проживання [PERSON] від 28.06.2024; подання до первинної профспілкової організації станцій Знам`янського регіону від 08.07.2024 №НОК РВП-3/1183 щодо розгляду питання про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України; витяг з протоколу №09 від 12.07.2024 про надання згоди на звільнення [PERSON] згідно з п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). На підставі заяв [PERSON] від 26.07.2024, копія наказу про звільнення та трудова книжка за вих.№ДСА-207 від 13.08.2024 надіслана роботодавцем за адресою місця проживання [PERSON] поштовим відправленням. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює на посаді заступника начальника служби роботи станції по Знам`янському регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». [PERSON] працював на посаді чергового по станції, наказом від 16.07.2024 був звільнений за прогул з 20.06.2024, тобто в день першого прогулу. Перед звільненням потрібно було з`ясувати причини його неявки на роботу, тому робилися запити до лікарні, оскільки була інформація про можливе перебування [PERSON] на лікарняному. Також до нього додому виїжджала комісія, щоб з`ясувати його місце знаходження і зрозуміти, чи є поважні причини неявки на роботу. Крім того, готувалися документи на Профком і після отримання від них згоди [PERSON] був звільнений. Про надходження заяви від [PERSON] про надання відпустки на 20 та 21.06.2024 він не знає, йому достовірно відомо, що таку заяву особисто [PERSON] за місце роботи не подавав. Зранку 24.06.2024, до початку робочого часу, до нього в кабінет прийшов [PERSON] та поставив до відома, що він йде вирішувати проблему з РТЦК, інших тем розмови не пам`ятає, щодо заяви про відпустку на 20 та 21.06.2024 [PERSON] не згадував. У них на підприємстві, як правило, працівників у разі їх неявки на роботу одразу не звільняють, можливо у них виникли обставини, які є поважними і про них неможливо в той же день повідомити. Тому вони завжди проводять перевірку, комісія виїжджає додому до працівника, робляться запити на наявність лікарняних. В свою чергу, [PERSON] не виходив на зв`язок, вимкнув телефон, і коли його батько приходив до нього, то на запитання про місцезнаходження [PERSON] , батько відповів, що у нього немає такої інформації, він не знає, де знаходиться його син. Тому вони самі намагалися його знайти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює на посаді начальника по залізничній станції Знам`янка виробничого штату служби роботи станцій по Знам`янському регіону РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця». На початку робочого дня 20.06.2024 до нього в кабінет з`явився чоловік, який представився батьком [PERSON] , та повідомив, що [PERSON] не може прибути на роботу і просив надати його синові відпустку без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024. На це він відповів, що на даний період від РТЦК надійшло повідомлення про виклик [PERSON] для уточнення даних і поки не буде виконано цю вимогу [PERSON] не буде надано жодної відпустки. Батько [PERSON] ще раз наголосив, що є крайня потреба у наданні відпустки, на що він йому повторив раніше сказане. У цього чоловіка були на руках папери, але з ними він не ознайомлювався, жодна заява про надання відпустки на підприємстві не реєструвалася, йому на розгляд не передавалася. Цього ж дня після 11 год до нього прийшов безпосередній керівник [PERSON] головний інженер [PERSON] , і доповів, що станом на цей час [PERSON] на роботі немає, слухавку він не бере. У зв`язку з цим був складений акт про відсутність працівника на робочому місці. Наступного дня [PERSON] також на роботу не з`явився, про що був складений відповідний акт. В понеділок 24.06.2024, до початку робочого дня, до нього в кабінет прийшов [PERSON] . Під час спілкування причин своєї відсутності 20 та 21.06.2024 [PERSON] не пояснив, на запитання де він був, сказав, що потім все пояснить. В свою чергу, він повідомив [PERSON] про розпорядження РТЦК, ознайомив з наказом про увільнення на 24.06.2024 та пояснив про необхідність надання довідки, яка б підтверджувала його перебування в РТЦК. Взявши копію наказу, [PERSON] сказав, що у нього на сьогодні і так був запланований візит до РТЦК і прямо зараз він туди направляється. Після цього на роботу [PERSON] більше не виходив, за ці дні складалися акти про відсутність працівника на робочому місці. День 24.06.2024 [PERSON] був зарахований як прогул, оскільки він не надав письмове підтвердження про перебування цього дня в РТЦК. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді інженера першої категорії служби кадрової і соціальної політики РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», до її посадових обов`язків входить оформлення наказів та доведення їх до відома працівників. [PERSON] наказом від 16.07.2024 був звільнений за прогул з 20.06.2024, тобто в день першого прогулу, який був зафіксований відповідним актом. Проект наказу вона робила за розпорядженням керівника підприємства. Весь час, коли [PERSON] був відсутній, підприємство намагалося з`ясувати його місце знаходження. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює на посаді головного інженера станції Знам`янка. [PERSON] 20.06.2024 не з`явився на роботу, на робочому місці його ніхто не бачив. Ним здійснювалися спроби йому зателефонувати на мобільний телефон, однак ніхто не відповідав, телефон був вимкнений. Також він обійшов всю територію підприємства, однак [PERSON] ніде не було. Після цього він пішов до начальника станції, якому в усній формі доповів про відсутність [PERSON] . Після цього той на роботу не з`являвся, про це складалися відповідні акти, через деякий час комісія виїхала до нього додому, але там ніхто не відкрив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді табельника станції Знам`янка. Їй відомо, що [PERSON] не виходив на роботу, тому складалися акти про відсутність працівника. На цій підставі за 20 та 21.06.2024 стосовно [PERSON] у табелі обліку робочого часу було проставлено позначку НЗ неявка з нез`ясованих причин. За 24.06.2024 проставлена така ж позначка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді бухгалтера пункту комерційного огляду станції Знам`янка. Коли [PERSON] не з`явився на роботі та не відповідав на дзвінки, вона, як член профспілки, разом з головним інженером та начальником відділу кадрів поїхали за місцем його проживання з метою з`ясування причин. Вони дзвонили в двері, стукали, однак звідти ніхто не вийшов. Після цього вони поїхали за місцем проживання його діда, але і там їм ніхто не відкрив двері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює на посаді начальника Знам`янського регіонального відділу управління персоналом служби роботи станції. Про те, що [PERSON] не було на роботі 20 та 21.06.2024, їй стало відомо пізніше, одразу їй про це не повідомляли. На час звільнення [PERSON] з роботи вона перебувала у відпустці, участь в цьому не брала, рішення про звільнення приймає безпосередній керівник. Також пояснила, що реєстрація актів про відсутність працівника на роботі не передбачена. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є батьком позивача. Оскільки дід позивача (батько свідка) раптово захворів, тому [PERSON] залишився з ним, оскільки він є його доглядачем. З цієї причини його син 20.06.2024 попросив, щоб він заніс на роботу заяву на відпустку без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024. О 07 год 10 хв він зайшов в кабінет до начальника станції Маляренка Д.О. та особисто дав йому в руки заяву. Той її прочитав, поклав на стіл та по суті заяви нічого не відповів, після чого він одразу пішов. Зазначив, що в цьому випадку він виконував функції кур`єра, не знав, що потрібно було дочекатися рішення керівництва щодо заяви. Так, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. За приписами п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин та враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст.76 ЦПК України. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Позивач [PERSON] не заперечував своєї відсутності на роботі з 20.06.2024 до 10.07.2024 та 16.07.2024, однак вказував, що був відсутній з поважних причин, оскільки за період з 20.06.2024 до 21.06.2024 надав відповідачу заяву про відпустку, 24.06.2024 був відсутній на підставі наказу керівника про увільнення від роботи, з 25.06.2024 до 10.07.2024 перебував на лікарняному, а 16.07.2024 не з`явився, оскільки йому стало відомо, що він з цього числа звільнений. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Що стосується періоду відсутності позивача на роботі з 20.06.2024 до 21.06.2024. Згідно з рішенням виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області №283 від 10.08.2023 [PERSON] є помічником дієздатної фізичної особи [PERSON] (діда), [INFO] , який за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки. Як в позові, так і в судовому засіданні позивач [PERSON] вказував, що у зв`язку з раптовою хворобою діда він на ім`я керівника вечором 19.06.2024 написав заяву про надання двох днів відпустки без збереження заробітної плати 20.06.2024 та 21.06.2024, яка була передана його батьком [PERSON] до початку робочого часу 20.06.2024 начальнику станції Маляренку Д.О. В матеріалах справи ця заява відсутня. Проте факт наявності такої заяви суд вважає встановленим. Як у відзиві, так і в судовому засіданні представник відповідача пояснював, що зранку 20.06.2024 до початку робочого часу батько [PERSON] заніс на підприємство заяву про надання позивачу відпустки на 20 та 21.06.2024. Проте ця заява не розглядалася, оскільки вона була подана не особисто [PERSON] і на реєстрацію не передавалася. В свою чергу, [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, також показав, що на початку робочого дня 20.06.2024 до нього в кабінет з`явився батько позивача, у якого в руках були папери, з проханням надати його сину відпустку без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024. Батько позивача [PERSON] в якості свідка показав, що на прохання сина він зранку 20.06.2024 прийшов до начальника станції Маляренка Д.О. та особисто дав йому в руки заяву сина про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024. Отже судом встановлено, що позивач дійсно через батька зранку 20.06.2024 передав на ім`я керівника заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 20 та 21.06.2024. Разом з тим судом враховується, що позивач, подавши заяву про надання відпустки, надалі не здійснив жодних заходів з метою отримання інформації чи погоджена його заява керівництвом та чи було видано на підставі його заяви наказ про відпустку. Як показав в судовому засіданні батько позивача, передавши заяву особисто керівнику він одразу пішов, і про те, що потрібно було дочекатися рішення керівництва щодо заяви, він не знав. Також, з пояснень в судовому засіданні позивача вбачається, що йому достовірно було відомо про відсутність будь-якого рішення за його заявою. В цьому випадку суд звертає увагу, що сам по собі факт написання заяви працівником до роботодавця про надання відпустки не звільняє працівника від виконання зобов`язань за укладеним трудовим договором, зокрема, дотримання трудової дисципліни, а також не може слугувати належною підставою для невиходу на роботу до моменту узгодження сторонами питання щодо надання відпустки та підтвердження цього відповідним наказом (розпорядженням) роботодавця. Крім того [PERSON] стверджував, що він подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дідом. При цьому [PERSON] зазначав, що роботодавець був зобов`язаний надати йому такий вид відпустки, оскільки ця відпустка призначена для догляду за хворим рідним по крові (дідом [PERSON] ), який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Проте причини, які були зазначені у заяві позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати, судом в ході розгляду справи не встановлені. Доводи позивача про те, що він подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за хворим дідом, нічим не підтверджені, оскільки копію заяви про надання відпустки позивач до справи не долучив, інших доказів, які б підтверджували її зміст, суду не надано, свідки такі обставини не підтвердили. Тому такі доводи позивача судом відхиляються, як такі, що не підтверджені жодними доказами, право на обов`язкове отримання відпустки позивачем не доведено. Отже, встановивши, що [PERSON] був відсутній на робочому місці 20 та 21.06.2024, при цьому угоди між працівником та роботодавцем про надання [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати не досягнуто, наказ про відпустку не видавався, а наявність обставин, за яких відпустка надається в обов`язковому порядку, позивачем не доведено, тому суд дійшов висновку, що причини відсутності позивача на роботі протягом вказаного періоду не можуть бути визнані поважними. Що стосується відсутності позивача на роботі 24.06.2024. На виконання розпорядження [INFO] №1533 від 12.06.2024, наказом заступника начальника служби роботи станцій [PERSON] №183-ОС від 20.06.2024 [PERSON] увільнено від роботи 24.06.2024 з метою прибуття до [INFO] для уточнення облікових даних. Як встановлено в судовому засіданні, день 24.06.2024 [PERSON] зарахований як прогул, оскільки він не надав письмове підтвердження про перебування цього дня в [INFO] . Так, відповідно до ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків, із збереженням за такими громадянами місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Таке звільнення від роботи відбувається шляхом видання роботодавцем наказу про увільнення від роботи на певний час. Як правило, в табелі обліку робочого часу проставляється позначка «ІН» (Інший невідпрацьований час, передбачений законодавством (виконання державних і громадських обов`язків, допризовна підготовка, військові збори, донорські, відгул і т.ін.). При цьому, на період увільнення за працівником зберігається посада, робоче місце і середній заробіток, оскільки це не призов на військову службу, а виклик для уточнення даних. В свою чергу, згідно з п.47 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Мінстірв України №1487 від 30.12.2022, у разі отримання розпоряджень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, роботодавець, зокрема, зобов`язаний забезпечити здійснення контролю за результатами оповіщення та прибуттям призовників, військовозобов`язаних та резервістів до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Таким чином, оскільки наказ про увільнення від роботи видається з метою виконання працівником відповідних обов`язків, а на роботодавця покладений обов`язок із здійснення контролю за результатами прибуттям призовників, військовозобов`язаних та резервістів до відповідного РТЦК та СП, тому, на виконання наказу про увільнення від роботи [PERSON] повинен був документально підтвердити перед роботодавцем час перебування його у РТЦК та СП. Натомість [PERSON] таких даних роботодавцю не надав. Як свідчить повідомлення РТЦК та СП від 26.06.2024, до них [PERSON] 24.06.2024 не з`явився, факт неявки в цей день до [INFO] [PERSON] в судовому засіданні також не оспорювався. При цьому, в наказі про увільнення, з яким позивач ознайомлений, зазначено про необхідність доповіді Знам`янському регіональному відділу управління персоналом про результати його виконання. Доводи позивача та його представника, які ними наводилися протягом всього судового розгляду, щодо порушення порядку виклику позивача з боку [INFO] , порушення роботодавцем порядку проведення оповіщення позивача про необхідність явки до РТЦК та СП, а також незаконності видання відповідачем наказу про увільнення позивача від роботи, судом відхиляються, оскільки такі обставини не є предметом спору в цій справі. Отже, у разі ненадання [PERSON] підтверджуючих документів про перебування 24.06.2024 в РТЦК та СП, цей день правомірно міг би вважатися відсутністю на роботі без поважних причин. Проте [PERSON] вказував, що у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я 24.06.2024 він зранку пішов до сімейного лікаря, яким встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба, тривожно-невротичний стан, та рекомендовано консультацію кардіолога. В цьому випадку суд зауважує, що відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами. Так, звернення позивача 24.06.2024 до сімейного лікаря підтверджується витягом з його амбулаторної картки та подальшим електронним направленням лікаря на консультацію до кардіолога. Обставини щодо погіршення його самопочуття 24.06.2024 суд не вважає надуманими чи сумнівними з огляду на те, що при огляді лікарем у позивача було діагностовано гіпертонічну хворобу, тривожно-невротичний стан, та рекомендовано консультацію кардіолога з основним діагнозом: гіпертонія неускладнена. Матеріали цієї справи свідчать, що 24.06.2024, який визначається відповідачем як прогул, позивач хворів, а тому, з огляду на результати медичного обстеження, позивач дійсно не міг 24.06.2024 виконувати свої обов`язки або ж щодо прибуття до РТЦК та СП, або ж на роботу, у зв`язку з чим суд вважає, що неявка позивача на роботі 24.06.2024 не може вважатися прогулом в розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Що стосується періоду відсутності позивача на роботі з 25.06.2024 до 10.07.2024. Так, як вбачається з матеріалів справи, дні відсутності [PERSON] на робочому місці з 25.06.2024 до 10.07.2024 роботодавцем визнані прогулом. Заперечуючи проти цього, позивач як в позові, так і в судовому засіданні вказував, що з 25.06.2024 до 10.07.2024 він знаходився вдома, на роботу не виходив у зв`язку з хворобою, при цьому лікарняний у нього за цей період відсутній, в лікуванні йому допомагали батьки. Чому сімейним лікарем не було створено Е-лікарняний, йому невідомо. Також вважав, що наказом від 24.06.2024 керівництво увільнило його від роботи на невизначений термін, а тому він мав всі підстави не виходити на роботу. В свою чергу, представник позивача зазначав, що наявність у [PERSON] електронного направлення до лікаря-кардіолога свідчить про те, що з 24.06.2024 він офіційно перебував на лікарняному. Разом з тим, такі доводи сторони позивача суд відхиляє з огляду на наступне. Позивачем на підтвердження поважності причин своєї відсутності на робочому місці з 25.06.2024 до 10.07.2024 надано витяг зі своєї амбулаторної картки, в якій мається запис про огляд 24.06.2024 сімейним лікарем, яким встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба, тривожно-невротичний стан, та рекомендовано консультацію кардіолога. Також позивачем надано створене 24.06.2024 на його ім`я сімейним лікарем [PERSON] електронне направлення №4008-3371-2946-8879 для консультації кардіолога, діагноз основний: гіпертонія неускладнена. Крім того, позивачем надані відповіді на його звернення від КНП «Знам`янський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Знам`янської міської ради від 02.08.2024 та від департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної військової адміністрації від 09.08.2024, за змістом яких в електронній системі охорони здоров`я (ЕСОЗ) 24.06.2024 зафіксований електронний прийом пацієнта [PERSON] . Після огляду лікарем загальної практики-сімейної медицини Знам`янської амбулаторії [PERSON] та додаткового обстеження (електрокардіограма) встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба 2 ст., II ст, РССУ 3, СН 1, неускладнена (К 86) та надано роз`яснення щодо лікування з подальшою консультацією лікаря-кардіолога, що підтверджує створене в ЕСОЗ електронне направлення 24.06.2024, номер якого надходить пацієнту у вигляді смс-повідомлення від E helth на зазначений у декларації номер телефону, а у паперовій формі на прохання пацієнта. Також зазначено, що при огляді пацієнта лише лікар встановлює факт доцільності створення Е-лікарняного працездатній особі. Дослідивши надані позивачем докази судом враховується, що тимчасова непрацездатність працівника підтверджується листком непрацездатності, проте наявність поважних причин неявки на роботі визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча вона і не була підтверджена листком непрацездатності. Разом з тим, зазначені вище докази, надані позивачем, можуть свідчити лише про поважність причин відсутності позивача на роботі саме 24.06.2024 (про що зазначалося вище), проте вони не підтверджують поважність причин його відсутності на роботі в період з 25.06.2024 до 10.07.2024. Судом встановлено,\~що 24.06.2024\~позивач перебував\~на прийомі\~у лікаря,\~який того\~ж дня\~створив електронне\~направлення до\~лікаря-карідолога.\~Проте,\~медичний висновок\~про тимчасову\~втрату працездатності\~ [PERSON] , який є підставою для створення Е-лікарняного, лікарем не сформований, у зв`язку з чим [PERSON] , не маючи даних про відкриття лікарняного, безпідставно не вийшов на роботу з 25.06.2024. Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості позивача прибути на робоче місце після відвідування 24.06.2024 лікаря за станом здоров`я, матеріали справи не містять, як і не містять жодних доказів, які б свідчили, що позивач попередив відповідача про невихід на роботу в ці дні, що також не може бути залишене без уваги. Обставин неможливості вчинити такі дії позивач не довів. Тому, невихід [PERSON] на роботу 25.06.2024, а також у всі наступні дні аж до 10.07.2024 (12 днів), які він самостійно використав як дні відпочинку, не може вважатися відсутністю на роботі з поважних причин. Актами, складеними комісією з числа працівників відповідача, зафіксовано відсутність позивача на роботі в період з 25.06.2024 до 10.07.2024 без поважних причин, що є грубим порушенням п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Отже, в період з 25.06.2024 до 10.07.2024 позивач допустив прогул, оскільки безперервно був відсутній на роботі без поважних причин. Доводи позивача та його представника з приводу того, що наказом №183-ОС від 20.06.2024 керівництво увільнило позивача від роботи на невизначений термін, судом відхиляються, оскільки зі змісту цього наказу достовірно вбачається, що позивач був увільнений від роботи саме 24.06.2024. Що стосується відсутності позивача на роботі 16.07.2024. З матеріалів справи вбачається, що день відсутності [PERSON] на робочому місці 16.07.2024 роботодавцем визнано прогулом. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечувалося сторонами, [PERSON] з 11.07.2024 до 15.07.2024 перебував на лікарняному та після закінчення періоду тимчасової непрацездатності мав стати до роботи 16.07.2024. Однак у вказаний день [PERSON] на роботу не вийшов, що підтверджено актом про відсутність працівника на роботі від 16.07.2024, та самими поясненнями позивача, який зазначив, що самостійно прийняв таке рішення, оскільки під час телефонної розмови 15.07.2024 з працівником підприємства йому стало відомо про заплановане на 16.07.2024 його звільнення. Так, наказом від 16.07.2024 позивач дійсно був звільнений, проте днем звільнення вважається останній день роботи (п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993). Оскільки позивач після закінчення періоду тимчасової непрацездатності мав стати до роботи 16.07.2024, який є робочим днем, однак самовільно на роботу не вийшов, тому цей день правомірно визнано роботодавцем прогулом, оскільки позивач протягом всього робочого дня 16.07.2024 був відсутній на роботі без поважних причин. Таким чином, підсумовуючи викладене вище, позивач не довів суду належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що його звільнення було незаконним. В той же час, відповідачем на спростування заявлених позовних вимог, надані суду докази прогулів позивачем у вигляді відповідних актів, що складені у встановленому законом порядку, згоди профспілки на звільнення [PERSON] , показів свідків та інших документів, що містяться в матеріалах справи та повністю спростовують позовні вимоги [PERSON] . За наведених обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] без поважних причин не з`являвся на роботі в період з 20 до 21.06.2024, з 25.06.2024 до 10.07.2024 та 16.07.2024, а тому відповідач правомірно видав наказ №174-ОС від 16.07.2024 про звільнення [PERSON] за численні прогули без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Оскаржуваний наказ виданий в межах строку застосування до порушника дисциплінарного стягнення у виді звільнення, а саме не пізніше одного місяця з дня його виявлення і не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що звільнення [PERSON] всупереч закону мало бути проведено одразу після першого прогулу 20.06.2024, а не через місяць після цього, оскільки, як встановлено судом, в даному випадку мав місце не одноразовий прогул, а з вказаної дати почався період прогулу позивача, що мав триваючий та безперервний характер, і до дня звільнення позивач на роботі був відсутній. При цьому суд враховує, що звільнення працівника з роботи за вчинення дисциплінарного проступку, в даному випадку за прогул, є правом, а не обов`язком роботодавця, а тому в діях відповідача, який не звільнив позивача негайно після невиходу на роботу 20.06.2024, а продовжував здійснювати подальше документування його відсутності на робочому місці та вживав заходи щодо з`ясування причин відсутності працівника, відсутні порушення норм трудового законодавства. Також судом відхиляються доводи сторони позивача з приводу незаконності складених роботодавцем актів про відсутність працівника на роботі. Так, відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається в довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками. В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня. Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. В таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника. Вимог до реєстрації цього акту законодавством не встановлено. Суд також відхиляє доводи сторони позивача про недотримання відповідачем вимог закону щодо обов`язку отримати пояснення у працівника про причини проступку. Так, у постанові Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №235/5659/20 зазначено, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Як встановлено судом, відповідач належним чином здійснював фіксацію фактів неявки позивача на робоче місце, вживав заходи щодо з`ясування причин відсутності працівника, однак відібрати будь-які усні чи письмові пояснення від [PERSON] було неможливим у зв`язку з безперервним невиходом останнього на роботу, а при виїзді до його місця проживання ніхто двері не відчинив. З урахуванням викладеного, суд вважає, що підстави для скасування наказу №174-ОС від 16.07.2024 та поновлення [PERSON] на роботі відсутні. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування грошової компенсації моральної шкоди є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд дійшов висновку, що зазначені вимоги також задоволенню не підлягають. При цьому, оскільки судом встановлено, що в період з 20.06.2024 до 10.07.2024 та 16.07.2024 позивач фактично не працював, а мав місце триваючий прогул, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу, відсутні підстави для виплати заробітної плати за цей період. В свою чергу, перевіряючи законність оскаржуваного наказу №174-ОС від 16.07.2024, яким [PERSON] звільнено з роботи з 20.06.2024 та визначено дату припинення трудових відносин сторін у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, який одночасно також є днем прогулу, суд враховує, що працівник не може бути звільнений в день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише в день видання наказу роботодавця, або в будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд, які викладені в ряді постанов, зокрема від 24.10.2018 у справі №307/3549/16-ц, від 01.04.2020 у справі №578/62/18, від 15.04.2020 у справі №462/993/17, від 03.05.2022 у справі №759/10779/20. Отже, встановивши наявність підстав для звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, однак при цьому зазначена в наказі про звільнення роботодавцем дата звільнення 20.06.2024, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та висновкам Верховного Суду, тому днем звільнення [PERSON] необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 16.07.2024. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом зміни дати звільнення позивача. У задоволенні ж решти позовних вимог необхідно відмовити. При цьому суд звертає увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є його прогули без поважних причин, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток. Щодо розподілу судових витрат. Оскільки позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України та враховуючи, що цим рішенням у задоволенні таких позовних вимог відмовлено, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, необхідно компенсувати за рахунок держави, а понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу необхідно віднести на його рахунок. В той же час, відповідно до Закону України «Про судовий збір» за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди позивач від сплати судового збору не звільняється. Оскільки при поданні цього позову позивачем судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди не сплачено, тому, з урахуванням відмови у задоволенні позову в цій частині, з позивача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1\~211 грн 20 коп.

Outcome: partial