Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачки аліменти у розмірі 6\~000 грн. щомісячно, на його користь на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , починаючи від дня пред`явлення позову і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення дитиною 23 років. Позивач надав заяву в якій просив суд розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить суд стягнути аліменти саме в твердій грошовій сумі, оскільки відповідачка не працює, має мінливий заробіток. Відповідачка надала відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову відмовити. Наразі не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (дитина народилася [INFO] ), отримує 860 грн. на місяць допомоги, проживає з непрацездатними батьками, має на утриманні спільну з позивачем неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Третя особа [PERSON] надала заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу без її участі. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Лише за наявності усіх передбачених ст. 199 СК України, умов, суд за приписами ст. ст. 182, 200, СК України, має визначити розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, при такому визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що батьками повнолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Дніпропетровського районного суду від 09 грудня 2024 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 30 квітня 2024 року. Згідно Довідки №407 від 27 грудня 2024 про фактично проживаючих осіб за адресою: [ADDRESS] , проживають зокрема [PERSON] та [PERSON] . Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] не заперечується і відповідачкою у своєму відзиві на позов. Довідкою Комунального закладу вищої освіти «Дніпровська академія неперервної освіт» Дніпропетровської обласної ради №737 від 19 грудня 2024 року встановлено, що [PERSON] навчається на І курсі денної форми навчання за регіональним замовленням за спеціальністю 013 Початкова освіта (група ПО-24-1/11) з метою здобуття освітньо-професійного ступеня фахового молодшого бакалавра. Початок навчання 01.09.2024 року термін навчання 1 рік 10 місяців. Відповідно до Довідки про доходи з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року [PERSON] за період з січня по березень отримав дохід по 1408,06 грн. щомісячно. Джерело доходу Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної державної адміністрації. Таким чином, оскільки [PERSON] продовжує навчання та перебуває на повному утриманні [PERSON] , а [PERSON] матеріальної допомоги не надає, тому позивач [PERSON] звернувся до суду. Судом встановлено,що згідно інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [PERSON] у січні-лютому 2025 року отримала дохід у сумі 1510 грн. та 890 грн. відповідно. Джерело доходу стипендія. Згідно із ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, справа № 521/16268/18, зроблено висновок, що конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Відповідно до ч.3 ст.199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.20 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дітей суд враховує такі обставини: стан здоров`я та матеріальне становище повнолітніх дочки, сина; стан здоров`я й матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дітей; можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дітьми; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту - наявності у батьків можливості надання такої допомоги. При вирішенні спору суд враховує, що [PERSON] на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] до досягнення нею трирічного віку до [INFO] включно (наказ №241 від 26 вересня 2024 року), не працює. Згідно Довідки №949 про фактично зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , за вказано адресою проживають [PERSON] , малолітня [PERSON] та непрацездатні батьки [PERSON] [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків [PERSON] у січні-лютому 2025 року отримала дохід у сумі 860 грн. щомісяця. Джерело доходу УСВП Самарівської РДА. Інших доходів [PERSON] не має. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не має об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці. Крім того, суд враховує, що [PERSON] здобуває освіту за державним замовленням на безоплатній основі за рахунок коштів державного бюджету, отримує стипендію, а додаткові витрати необхідні для навчання доньки, позивачем не підтверджені. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання повнолітньої дитини що продовжує навчання. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed