Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

27.08.2024 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (головуючий суддя\~ Ярощук О.В.) від 07.10.2024 року було передано за територіальною підсудністю до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська цивільну справу №932/7267/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. 07.11.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2024 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи №932/7267/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь [PERSON] 974862,50 грн боргу за договором позики від 20.09.2019 року; - стягнути з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на користь [PERSON] судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 9748,63 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20.09.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 738\~526,77 грн, що на момент укладення договору становило еквівалент у 30 000,00 доларів США. Зазначений договір позики був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Філімончук О.М., про що було зроблено відповідний запис в реєстрі за №1574. Відповідно до пункту 1 договору позики, позикодавець (позивач) надав у власність, а позичальник (відповідач) прийняв грошові кошти в сумі 738526,77 грн, що на день підписання договору становило еквівалент у 30000,00 доларів США за курсом НБУ, обраним за погодженням сторін, станом на 20 вересня 2019 року, строком до 20 вересня 2020 року включно. Пунктом 2 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в розмірі 738256,77 грн, але в будь-якому разі не менше суми, що на день повернення грошових коштів становитиме еквівалент у 30000,00 доларів США за курсом НБУ, в строк, зазначений у пункті 1 договору готівкою. 01.09.2020 року відповідачка частково повернула грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики в сумі 82680 гривень, що станом на 01.09.2020 року за курсом НБУ становило еквівалент у сумі 3000,00 доларів США. У подальшому 25 липня 2022 року відповідачка повернула позивачу частину грошових коштів у рахунок погашення заборгованості за договором позики, що станом на 25.07.2022 року за курсом НБУ становило 2000,00 доларів США. Оскільки, після цього будь-які виплати з погашення заборгованості за договором позики відповідачкою припинились, позивач направив [PERSON] претензію від 01.03.2023 року, відповідно до вимог якої, просив відповідачку сплатити суму боргу, зазначену в претензії, через 30 днів з моменту отримання претензії. Претензія від 01.03.2023 року була отримана відповідачкою 03.03.2023 року, проте зобов`язання нею не було виконано. Таким чином, відповідачкою був повернутий вказаний борг не в повному обсязі, а лише суму у загальному розмірі 155\~820,00 грн, що на момент повернення становила 5000,00 доларів США. На день звернення до суду сума заборгованості відповідача за договором позики від 20.09.2019 року становить 974862,50 грн, що еквівалентно 25000,00 доларів США, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. 30.12.2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Тарасевичем Сергієм Валерійовичем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, а у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , застосувати наслідки пропущення строку позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] 20.09.2019 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США. Проте зазначені грошові кошти за договором були в повному обсязі повернуті відповідачкою позивачу. Дійсно, під час повернення грошових коштів 01.09.2020 року та 22.07.2022 року [PERSON] були складені розписки про повернення грошових коштів, які ним долучені до позовної заяви. При цьому, представник відповідача звертає увагу суду на той факт, що позивач не зазначає у позовній заяві про те, що [PERSON] є його рідною тіткою та у період з 01.09.2020 року по 22.07.2022 року вона повернула позивачу всі позичені грошові кошти. Проте відповідач не вважала за потрібне брати з нього розписки про повернення грошових коштів. Оскільки сторони є родичами та перебували у дружніх сімейних відносинах. Кожного разу при поверненні позивачу грошових коштів [PERSON] обіцяв [PERSON] , що після повного погашення боргу за договором позики, він напише їй розписку, в якій будуть враховані всі грошові кошти, проте він цього не зробив. У [PERSON] не було жодних підстав вважати, що [PERSON] вводить її в оману щодо обіцянок скласти розписки в майбутньому. Щодо застосування строків позовної давності представник відповідача зазначив, що згідно з п.\~1 договору позики від 20.09.2019 року, позикодавець (позивач) надає у власність, а позичальник (відповідач) приймає грошові кошти в сумі 738\~526,77 грн, що на день підписання цього договору становить еквівалент у 30000,00 доларів США за курсом НБУ, обраним за погодженням сторін, станом на 20 вересня 2019 року та строком до 20 вересня 2020 року. Таким чином, виходячи з умов договору позики, обов`язок повернути кошти у [PERSON] виник 20.09.2019 року. У [PERSON] ж з цього часу виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання позичальником або застосування передбачених ст. 611 ЦК України правових наслідків порушення зобов`язання, який сплинув 20.09.2022 року. Проте, враховуючи той факт, що з позовною заявою до [PERSON] позивач звернувся до суду лише у 2024 році, то слід дійти висновку, що [PERSON] пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Зважаючи на вищевикладене, сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. 14.01.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача, зокрема, зазначив, що у відзиві представник відповідача посилається на те, що [PERSON] були повернуті кошти позивачу в повному обсязі, проте, жодних доказів на підтвердження цього відповідачка до відзиву не надає. Крім того, відповідачка вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, а саме повертала грошові кошти за договором позики: 01.09.2020 року та 25.07.2022 року, що підтверджується розписками, які долучені до матеріалів справи, та це не заперечується самою відповідачкою. Таким чином, останній раз строк позовної давності перервався 25.07.2022 року та почав обліковуватись знову з цієї дати, та оскільки [PERSON] звернувся до суду у серпні 2024 року, то він не пропустив трирічний строк позовної давності. Під час судового засідання представник позивача у повному обсязі підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, пояснив підстави звернення до суду з позовом таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача також зазначив, що грошові кошти за договором позики від 20.09.2019 року відповідач повернула частково, двічі виконавши умови договору, а саме у загальному розмірі 5000,00 доларів, що підтверджується наданими розписками від 01.09.2020 року та 25 липня 2022 року. Проте залишкова сума у розмірі 25000,00 доларів США, що еквівалентна 974862,50 грн, відповідачем так і не повернута. Так, позика була надана відповідачу у гривнях, але за умовами договору є прив`язка до еквівалента в доларах США. Також представник позивача зазначив, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, оскільки 25.07.2022 року відповідачем була надана розписка про часткове повернення грошових коштів позивачу, та з цього часу відраховується строк позовної давності. Крім того, позивач направляв на адресу відповідача претензію, проте відповідач не повернула залишок позичених коштів у розмірі 974862,50\~грн, а твердження представника відповідача про те, що відповідач у повному обсязі повернула грошові кошти це повна неправда та це нічим не доведено. Інші обставини представнику позивача невідомі. Також представник позивача просив суд врахувати Прикінцеві положення ЦК України, відповідно до яких було зупинено дію статті 257 ЦК України на час воєнного стану. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позов та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, за твердженнями сторони відповідача, [PERSON] повністю розрахувалась з позивачем, проте не брала з нього розписки про отримання грошових коштів, оскільки позивач це її племінник. При цьому представник відповідача наголосив на тому, що позивач пропустив строк позовної давності, бо звернувся до суду лише 27.08.2024 року. За умовами договору, обумовлений сторонами строк повернення позичених грошових коштів до 20.09.2020 року, та саме з цього часу, на думку представника відповідача, слід обраховувати строк позовної давності. За твердженнями представника відповідача, у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише у 2024 році, то ним був пропущений строк позовної давності без поважних причин. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12.11.2024 року було прийнято до провадження цивільну справу №932/7267/24 та відкрито провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, зобов`язано позивача надати у судове засідання для огляду оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви. Ухвалою суду від 19.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 15.04.2025 року з`явились представники сторін. Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення представників сторін, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, а також оглянуті оригінали розписок про отримання позивачем від відповідача частини грошових коштів за договором позики, під час судових дебатів заслухані заключні слова учасників справи, та 15.04.2025 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.09.2019 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у сумі 738526,77 грн, що еквівалентно 30000,00 доларам США по курсу НБУ на момент укладення договору. Відповідно до п.4 договору позики, грошова сума, вказана в п.1 договору, передана позичальнику готівкою до підписання цього договору. Підтвердженням повного виконання зобов`язань за договором позики буде заява позикодавця про повний розрахунок за договором позики. Згідно з п. 11 договору позики, сторони домовилися, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється як за рішенням суду, та і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вказаний договір позики є нотаріально посвідченим та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Філімончук Ольгою Миколаївною 20.09.2019 року, зареєстрований в реєстрі за №1574. 01 вересня 2020 року відповідачем [PERSON] було повернуто позивачу суму в розмірі 82680,00 грн, що еквівалентно 3000,00 доларів США, про що відповідачем було надано розписку, оригінал якої був оглянутий судом безпосередньо у судовому засіданні та встановлена відповідність її копії оригіналу. 25 липня 2022 року відповідачем [PERSON] було повернуто суму в розмірі 73140,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США, про що відповідачем було надано розписку, оригінал якої був оглянутий судом безпосередньо у судовому засіданні та встановлена відповідність її копії оригіналу. 01 березня 2023 року позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] була направлена претензія про повернення грошових коштів за договором позики в розмірі 914\~250,00 грн (станом на момент звернення із претензією 01.03.2023 року), що еквівалентно 25000,00 доларів США, яка відповідачем на день звернення до суду виконана не була. Відповідно до роздруківки з сайту щодо офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 10.04.2024 року, сума у розмірі 974862,50 грн еквівалентна 25000,00 доларів США (офіційний курс НБУ станом на 10.04.2024 року 38,9945 грн; 25000,00 доларів США х 38,9945 грн = 974862,50 грн). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] несплаченої суми боргу за договором позики у розмірі 974862,50 грн. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3\~ст. 1049 ЦК України). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 року у справі за №6-63цс13 та від 11.11.2015 року у справі за №6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046,\~1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст. ст. 1046,\~1047 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі за №6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі за №6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі за №6-996цс17. Відповідно до положень статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до\~положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 23.10.2019, справа №723/304/16, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до висновку ВС, викладеному у постанові від 26.09.2018, справа №483/1953/16, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу. При цьому у постанові від 13.07.2022 року у справі за №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на особливості виконання грошового зобов`язання, а саме грошовою одиницею України є гривня (ч. 1\~ст. 99 Конституції України). Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2\~ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1\~ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст.\~192, ч. 1 ст.\~524, ч. 1 ст.\~533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2\~ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2\~ст. 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Аналогічні правові висновки визначені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі за №373/2054/16. Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз встановлених обставин справи та викладених вище норм вказує, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про існування між сторонами боргового зобов`язання, доказів виконання якого відповідачкою не надано. Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що 20 вересня 2019 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Філімончук О.М., зареєстрований в реєстрі за №1574. За вказаним договором, позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 738526,77 грн, що на день підписання договору становило еквівалент у 30000,00 доларів США за курсом НБУ, обраним за погодженням сторін, станом на 20 вересня 2019 року, строком до 20 вересня 2020 року включно. Відповідачем [PERSON] 01 вересня 2020 року було повернуто позивачу суму у розмірі 82680,00 грн, що еквівалентно 3000,00 доларів США. Про це позивачем було надано розписку. Також 25 липня 2022 року відповідачем було повернуто суму у розмірі 73140,00 грн, що еквівалентно 2000,00 доларів США, про що було надано розписку. Строк повернення позики за умовами договору закінчився 20.09.2020 року. Однак, відповідачем у вказані строки за договором сума у розмірі 25000,00 доларів США, що станом на 10.04.2024 року еквівалентно 974862,50 грн, не була повернута позивачу. При цьому суд критично оцінює твердження сторони відповідача про те, що борг був повністю сплачений відповідачем. Оскільки на виконання умов договору позивач як позикодавець не надав заяву про повний розрахунок з ним, а звернувся до суду з позовом. Крім того, відповідач не довела жодним належним та допустимим доказом заявлені нею твердження щодо повного виконання зобов`язання за договором позики. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 25000,00 доларів США, що еквівалентно 974862,50 грн. З приводу заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 256 ЦК України,\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 4 статті 267 ЦК України\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Частиною 5\~статті 267 ЦК України\~передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до положень статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом\~№2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону\~№3450-IX від 08.11.2023; набрав чинності 30.01.2024 року, в чинній редакції), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так, сторона відповідача просила суд застосувати строки позовної давності, зазначивши, що відповідно до умов договору позики, позивач був обізнаний про те, що строк повернення грошових коштів 20.09.2020 року, а до суду з позовом звернувся 27.08.2024 року. Проте у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач частково повертала грошові кошти за договором позики, а саме: 01.09.2020 року та 25.07.2022 року, що підтверджується розписками, доданими до позовної заяви, та це не заперечувалось сторонами. Отже, строк позовної давності, з урахуванням умов договору позики, двічі переривався, востаннє 25.07.2022 року. Тому, з огляду на положення статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності розпочався заново, тобто 25.07.2022 року. Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, який почав діяти з 30.01.2024 року, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинився на строк дії такого стану. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що позивач звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, а заявлені ним позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Аналіз викладеного вище вказує, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20 вересня 2019 року у загальному розмірі 974862,50 грн підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі\~ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню підлягають і понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 9748,63 грн.

Outcome: approved