Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі представника - адвоката Гребенюк О.О., звернулася до Київського районного суду м.Харкова із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, відповідно до якої просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] 24 квітня 2009 року зареєстрований шлюб, від шякого сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 30.09.2024 шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що у зв"язку із воєнними діями на території України, у квітні 2022 року позивачка разом із сином виїхали та по сьогоднішній день проживають у Чеській Республіці. Син спілкується із батьком в телефонному режимі. Періодично між сторонами виникають суперечки з приводу подальшого місця проживання дитини, що і стало підставою звернення позивачки до суду із зазначеним позовом, зважаючи на інтереси сина. Відсутність рішення про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю позбавляє останню можливість вирішувати самостійно у країні перебування певні побутові питання щодо дитини, пов`язані із лікуванням, освітою, а також перетинанням кордонів, що в свою чергу порушує права та шкодить інтересам сина на всесторонній розвиток, належне медичне обстеження та лікування. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 25.02.2025 визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.02.2025 прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі. 12.03.2025 електронним шляхом до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Задніпровським О.О., зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі, проти задоволення не заперечує. 22.04.2025 електронним шляхом до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, зі змісту якиї вбачається, що за результатами вивчення матеріалів цивільної справи встановлено, що позивач по справі, [PERSON] , разом з дитиною, [PERSON] , [INFO] , проживають у Чеській Республіці, тому надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору не вбачається можливим. Позивачка та її представник в підготовче засідання не з`явилися, про час, день та місце підготовчого засідання повідомлені у встановленому законом порядку. Представником позивачки електронним шляхом подано до суду клопотання, де вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, розгляд справи просить проводити без участі позивачки та її представника. Відповідач та його представник в підготовче засідання не з`явилися, про час, день та місце підготовчого засідання повідомлені у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи у підготовче засідання не з`явився, про час, день та місце підготовчого засідання повідомлений у встановленому законом порядку. У поданих до суду поясненнях директор Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Малько О.П. прохав розглядати справу без участі представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. З огляду на визнання відповідачем позову, а також те, що положення частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачають подання органом опіки та піклування письмового висновку лише у разі невизнання відповідачем позовних вимог щодо місця проживання дитини , суд, відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатвми підготовчого засідання вважає за необхідне ухвалити рішення у даній справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові заяви по суті справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 30.09.2024 по справі №953/8161/24, шлюб укладений 24 квітня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №325, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « [PERSON] ». Рішення суду набрало законної сили. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Зазначений факт підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.02.2013. Згідно даних довідки про доходи від 20.12.2024 (переклад з чеської на українську мову), виданої АТ «Ємча», дохід [PERSON] за період серпень- жовтень 2024 року склав 60 886,00 Чеських крон; за листопад 2024 року - 23643,00 Чеських крон. Відповідно даних довідки (переклад з чеської на українську мову), виданої АТ «Ємча» [PERSON] з 01.08.2024 працює на посаді «Пакувальник». Приходить щодня на роботу і свідомо виконує свої робочі обов`язки. Згідно з даними, які містяться у документі (підтвердження) про забезпечення житлом відповідно до Закону № 326/1999 Зводу законів про перебування іноземців на території Чеської Республіки і внесення змін в певні закони з внесеними змінами від 04.12.2024 (переклад з чеської на українську мову), [PERSON] та [PERSON] забезпечені квартирою для проживання за адресою: [ADDRESS] на необмежений період. Відповідно даних довідки загальної медичної страхової компанії Чеської республіки від 25.09.2024 (переклад з чеської на українську мову), [PERSON] , [INFO] , має медичне страхування у компанії VZP Чеської Республіки, що дає право на отримання останнім медичної допомоги в повному обсязі на території Чеської Республіки. Згідно даних довідки про навчання (переклад з чеської на українську мову), виданої директором початкової школи Лубніце 27.09.2023, учень [PERSON] , [INFO] , був учнем школи в навчальному році 2022-2023 і є учнем школи в навчальному році 2023-2024 з регулярним відвідуванням. Відповідно даних виписки з табеля (переклад з чеської на українську мову), [PERSON] , [INFO] , навчався у Початковій школі, Лубніце, район Зноймо в 5 класі, навчальний рік 2023/2024. Згідно даних виписки з табеля (переклад з чеської на українську мову), [PERSON] , [INFO] , навчається у Початковій школі, Лубніце, район Зноймо в 6 класі, навчальний рік 2024/2025. Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». В межах розгляду даної справи встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, неповнолітня дитина залишилася проживати разом з позивачкою. Судом встановлено, що у зв"язу із введенням на території України воєнного стану позивачка разом із малолітнім [PERSON] переїхала жити до Чеській Республіці. Позивачкою забезпечені належні житлово-побутові умови для життя та розвитку дитини, оформлено приватне медичне страхування, забезпечено всесторонній розвиток та навчання дитини, що якнайкраще відповідає інтересам дитини. За змістом частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, суд доходить висновку у про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дитини та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до статтей 141-142 ЦПК України. Частиною 2 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 484,48 гривень. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 484,48 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved