Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

24.12.2024 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно яке складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки площею 3,35 га, земельної ділянки площею 0,2 га, земельної ділянки площею 0,13 га, розташованих на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району. За життя [PERSON] не склав заповіту. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після його смерті є його дружина (позивачка) та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (відповідачі). [PERSON] у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Приватним нотаріусом Журбою Р.В. було заведено спадкову справу №49/2022. Діти [PERSON] та [PERSON] в 6-тимісячний строк відмовились від своєї частки спадщини на користь позивачки. Донька [PERSON] на час відкриття спадщини була зареєстрована разом з спадкодавцем, а тому вважається такою що прийняла спадщину. 14.08.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Журбою Р.В. Згідно даного договору земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,35 га та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2 га, розташовані на території Придніпровської сільської ради перейдуть у власність [PERSON] , а земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,13 га, розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району перейде у власність [PERSON] . На підставі вищезазначеного договору приватним нотаріусом Журбою Р.В. було видано Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2024 року, реєстровий № 442,443 та Свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.09.2024 року, реєстровий № 489, якими було посвідчено право [PERSON] та [PERSON] на відповідні земельні ділянки. Належний спадкодавцю зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями нотаріус не зміг включити до договору про поділ спадкового майна, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нього. З цієї підстави постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.11.2024 року нотаріус відмовив позивачці у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Житловий будинок був побудований в 1986 році, а капітальні господарські будівлі, а саме сарай з підвалом літ. Б, сарай літ. В та вбиральня літ. Г були добудовані в 1990 році, будинку було присвоєно номер «2», що підтверджується Технічним паспортом, виготовленим станом на 16.08.2024 року, та Технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим станом на 20.10.2000 року, який також підтверджує, що забудовником був саме [PERSON] . Отримавши технічний паспорт на житловий будинок, [PERSON] вважав, що його документи в повному порядку, але правовстановлюючий документ на цей будинок він не отримав, та його право власності на цей об`єкт нерухомого майна не було зареєстроване в БТІ. З цих підстав позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А загальною площею 83,1 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м. з надвірними будівлями: сарай з підвалом літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, душ літ. Д, навіс літ. Е, спорудження № 1-4, І, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 46-47). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2024 року приватного нотаріуса Журбу Р.В. зобов`язано надати спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с.48-49). До позовної заяви додано заяву позивачки про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.29). 11.03.2025 року на адресу суду від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви, згідно яких, кожен окремо, просить здійснювати розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають в повному обсязі (а.с.136,139,142). Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст. 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено судом, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 18.04.2022 року, актовий запис про смерть №50 (а.с.5). Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з: житлового будинку літ. А загальною площею 83,1 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м. з надвірними будівлями: сарай з підвалом літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, душ літ. Д, навіс літ. Е, спорудження № 1-4, І, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,35 га, кадастровий номер 1222986000:01:009:0122, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 092322, виданого Нікопольською районною державною адміністрацією 15.04.2004 року (а.с.89); земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2 га, кадастровий номер 1222986000:01:017:0804, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 092322, виданого Нікопольською районною державною адміністрацією 15 квітня 2004 року (а.с.90); земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,13 га, кадастровий номер 1222986000:01:015:0611, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДП № 092322, виданого Нікопольською районною державною адміністрацією 15 квітня 2004 року (а.с. 91). Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого Заповіту за життя [PERSON] не склав. Спадкоємицями першої черги після його смерті є дружина померлого [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт родинних відносин підтверджується наданими позивачкою документами: копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 12.04.1980 року (а.с.15), копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 28.06.1985 року (а.с.18), копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 28.06.1985 року (а.с.32), копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 15.06.1989 року (а.с.16). Прізвище [PERSON] донька спадкодавця змінила на [PERSON] при реєстрації шлюбу з [PERSON] , на підтвердження чого надала рішення Дворічанського районного суду Харківської області про розірвання шлюбу (а.с.17). В передбачений законом 6-місячний строк з часу відкриття спадщини [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Журби Р.В. (а.с.55), а сини [PERSON] та [PERSON] , в свою чергу, подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь (а.с.60,65). У зв`язку з цим приватним нотаріусом Журбою Р.В. було заведено спадкову справу № 49/2022, копію якої направлено ним до суду на виконання ухвали від 25.12.2024 року (а.с.54-127). Дочка [PERSON] на час відкриття спадщини була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою, в передбачений законом 6-и місячний строк з часу відкриття спадщини не заявила про відмову від неї, тож спадщину після смерті батька прийняла згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 14.08.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Журбою Р.В., реєстровий № 441 (а.с.82). На підставі даного договору приватним нотаріусом було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.08.2024 року, реєстровий № 442, яким було посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,35 га, кадастровий номер 1222986000:01:009:0122, розташовану на території Придніпровської сільської ради (а.с.112), Свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.09.2024 року, реєстровий № 489, яким було посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2 га, кадастровий номер 1222986000:01:017:0804, розташовану на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району (а.с.124), а [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.08.2024 року, реєстровий № 443, яким було посвідчено її право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,13 га, кадастровий номер 1222986000:01:015:0611, розташовану на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району (а.с.114). Постановою від 14.11.2024 року приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нього (а.с.127). На підставі рішення виконкому Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області № 9 від 16 лютого 1983 року [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.20). Згідно рішення виконкому Нікопольської районної ради Дніпропетровської області № 77 від 22 березня 1983 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво на вищезазначеній земельній ділянці індивідуального житлового будинку (а.с.21). Житловий будинок був побудований в 1986 році, а капітальні господарські будівлі, а саме сарай з підвалом літ. Б, сарай літ. В та вбиральня літ. Г були добудовані в 1990 році, будинку було присвоєно номер «2», що підтверджується Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленим станом на 16 серпня 2024 року (а.с.23-27) та Технічним паспортом на житловий будинок виготовленим станом на 20 жовтня 2000 року (а.с.22), який також підтверджує, що забудовником житлового будинку був саме [PERSON] . Правовстановлюючий документ на цей житловий будинок [PERSON] за життя не отримав та його право власності на цей об`єкт нерухомого майна не було зареєстроване в БТІ, що підтверджується довідкою КП «НРБТІ» № 260 від 16.08.2024 року (а.с.19). У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є технічний паспорт на будинок, що складається БТІ. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв`язку з чим загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року. Ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку та вказує на те що житлові будинки збудовані до 05 серпня 1992 року прийняттю в експлуатацію не підлягають і право власності на них може бути зареєстроване в спрощеному порядку на підставі технічного паспорту та виписки (довідки) з погосподарської книги. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, можуть зареєструвати право власності на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно). За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на будинки збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку що позивачкою надано належні та допустимі докази щодо підтвердження факту належності спадкового будинку спадкодавцю [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрав спосіб захисту свого майнового права визначений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України - визнання права. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд приходить до наступних висновків. Положеннями частини 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст.1268, ч. 1,5 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із ст.392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Статтею 17 Закону України від 23лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст.8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що позивачка є спадкоємицею першої черги після смерті свого чоловіка за законом, але у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, вона позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved