Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У вересні\~2024\~року до\~суду надійшла\~позовна заява\~ТОВ «Профіт\~Файненс». В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 04 жовтня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» надало [PERSON] кредит у розмірі 30\~000 грн. згідно заяви № 001-09903-041012, строком на 50 місяців, зі сплатою 9,99 % річних за користування кредитом, а також зі сплатою комісії у розмірі 3,49 % на місяць за обслуговування кредитної заборгованості. За умовами договору, відповідач зобов`язався погашати борг не пізніше 04 числа кожного місяця шляхом зарахування суми грошових коштів у розмірі 1\~783 грн. у відповідності до графіку платежів на відкритий рахунок. 02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено Договір № 2253/К про відступлення прав вимог, за умовами якого право вимоги до позичальника [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Умови договірних зобов`язань [PERSON] не виконав, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду відповідач має заборгованість у розмірі 36\~145,32 грн., з яких: 12\~593,96 грн. основна сума заборгованості, 21\~768, 06 грн. заборгованість за нарахованими процентами по кредиту, 653,60 грн. сума 3 % річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту за період з 02.06.2020 по 23.02.2022, а також 1\~129,70 грн. сума 3 % річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків за період з 02.06.2020 по 23.02.2022. З наведених підстав, ТОВ «Профіт Файненс» просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 36\~145,32 грн., а також витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правову допомогу. Заперечення відповідача 28 жовтня 2024 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що після спливу строку кредитування, який за кредитним договором встановлено до 05.12.2016, нарахування відсотків за користування кредитом здійснюватися не може. [PERSON] зазначає, що у позовній заяві відсутні правові підстави, належні і допустимі докази про розмір та наявність заборгованості відповідача перед позивачем, позов ґрунтується на припущеннях. Відповідач звертав увагу суду на те, що ним заборгованість сплачена у повному обсязі на загальну суму 58\~355 грн., у 2012 році 3\~590 грн., у 2013 році 21\~580 грн., у 2014 році 12\~115 грн., у 2015 році 4\~600 грн., у 2016 році 16\~470 грн. [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ «Дельта Банк» з листами щодо надання довідки про суму заборгованості із зазначенням її складових та про те, що відповідач сплатив всі кошти за договором. Однак, кредитодавець належним чином відповіді на заявлені питання не надав. Крім того, [PERSON] вказує на те, що за договором з нього щомісячно стягувалася комісія у розмірі 1\~047 грн., однак таке стягнення є незаконним та безпідставним з урахуванням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач посилався також на те, що у кредитному договорі всупереч Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів» виключена відповідальність кредитодавця за невиконання чи неналежне виконанням ним своїх обов`язків, що є істотним обмеженням прав позичальника як споживача та принципів добросовісності, справедливості та розумності. З наведених підстав [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із їх безпідставністю, необґрунтованістю та застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 02 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання представник позивача ТОВ «Профіт Файненс» не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. У позовній заяві представник позивача адвокат Ружицький О.А. просив розглядати справу за відсутності позивача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Обставини справи, що встановлені судом Відповідно до Заяви № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та [PERSON] уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 30\~000 грн., строком на 50 місяців, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 9,99 % річних, комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49 % на місяць. Згідно п. 1.1 Заяви, кредит надано на власні потреби, не пов`язані з підприємницькою діяльністю. У п. 3.1 Заяви сторони досягли домовленості щодо погашення кредитної заборгованості щомісячно не пізніше 4 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у розмірі 1\~783 грн. у відповідності до Графіку платежів, наведеному у Додатку 1. Відповідно до Додатку № 1 до вищевказаної Заяви, кредит позичальник зобов`язався повернути до 04.12.2016, погашення основної суми боргу становить 30\~000 грн., процентів за користування кредитом 6\~795,94 грн., платежі за надані супутні послуги на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості складають 52\~350 грн. за весь строк користування кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту 59\~145,94 грн. Згідно Документу № 1 від 04.10.2012, кредитодавець виконав умови договірних зобов`язань, перерахувавши [PERSON] суму кредиту у розмірі 30\~000 грн. 02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено Договір № 2253/К про відступлення прав вимоги, згідно умов якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників фізичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) тощо. Відповідно до Витяг з Додатку № 1 до вищевказаного договору, ТОВ «Профіт Файненс» набуло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року, з датою погашення кредиту 03.12.2016, загальна сума заборгованості якого станом на дату відступлення прав вимоги становить 34\~362,02 грн., з яких: 12\~593,96 грн. основна заборгованість по тілу кредиту, 21\~768,09 грн. - заборгованість по нарахованим процентам за кредитом. За змістом розрахунків, наведених у позові, ТОВ «Профіт Файненс» просить, крім загальної суми боргу за кредитним договором на суму 34\~362,02 грн., стягнути з відповідача 3 % річних від основної суми заборгованості за час прострочення повернення кредиту за період з 02.06.2020 по 23.02.2022 у розмірі 653,60 грн., а 3 % річних від суми процентів за час прострочення повернення відсотків за період з 02.06.2020 по 23.02.2022 у розмірі 1 129,70 грн. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частинами першою і другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046-1053 Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 Глави 71 і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За приписами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За правилами ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки фактично отримані та використані Позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, Банк має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст. 1048 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18. Так, судом встановлено, що 04 жовтня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір на підставі Заяви № 001-09903-041012, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 30 000 грн., строком на 50 місяців, тобто до 04.12.2016, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 9,99 % річних, комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49 % на місяць. Посилаючись на порушення відповідачем умов договору, ТОВ «Профіт Файненс» просило стягнути з [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 34 362,02 грн., 3 % річних від основної суми заборгованості за час прострочення повернення кредиту за період з 02.06.2020 по 23.02.2022 у розмірі 653,60 грн., а також 3 % річних від суми процентів за час прострочення повернення відсотків за період з 02.06.2020 по 23.02.2022 у розмірі 1 129,70 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88). Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення № 88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Зазначений перелік обов`язкових реквізитів кореспондується із пунктом 2.4 пункту 2 Положення № 88 за яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 23.09.2021 у справі № 910/866/20, від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20, від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21, системний аналіз приписів статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та положень пунктів 2.1, 2.4 пункту 2 Положення № 88 свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання. Отже, саме первинними документами або ж рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору щодо заборгованості боржника перед кредитором підтверджується заборгованість суб`єкта господарювання, її розмір і саме ці докази мають подаватися кредитором для встановлення судом невиконаного зобов`язання боржника та визнання грошових вимог цього кредитора. Належним та допустимим доказом у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій є виписки з особового рахунка клієнта банку (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). З огляду на це, саме виписки по особовому рахунку (картковому рахунку) можуть бути належним доказом заборгованості щодо тіла кредиту за кредитним договором. Всупереч вищевказаним нормам закону, жодних доказів на підтвердження руху коштів по рахунку, з яких, зокрема, суд міг встановити факт несплати відповідачем щомісячних платежів чи порушення ним строків погашення боргу, позивачем до позову не долучено. При цьому, належного розрахунку заборгованості, ТОВ «Профіт Файненс» також до суду не надано. Позивач у позові посилався лише на те, що первинним кредитором на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 02.06.2020 до нього перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року у загальному розмірі заборгованості на суму 34 362,02 грн. За таких обставин, суд не може надати оцінку правомірності нарахування заявленої позивачем суми боргу, зокрема, порядку нарахування відсотків за договором. Разом з цим, відповідачем на підтвердження належного виконання умов договірних зобов`язань надані до суду квитанції за період з 2012 по 2016 роки на загальну суму 58\~355 грн., оригінали яких оглянуто у судовому засіданні, згідно яких відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором № 001-09903-04.10.12 на рахунок ПАТ «Дельта Банк». Так, судом встановлено, що залишок несплаченої заборгованості, на яку позивач міг би нараховувати три відсотки річних та інфляційні втрати, становить 790,94 грн. Згідно п. 2.7 Заяви № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року, сторони погодили рахунок для погашення заборгованості (сплати платежів) № 29092006934312. Відповідно до вищевказаних квитанцій, поданих відповідачем, погашення заборгованості здійснювалося [PERSON] із зазначенням номера договору - № 00109903041012 та номера визначеного договором рахунку - № 29092006934312. Позивач посилався на те, що дані квитанції не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не містять визначених законом реквізитів. Проте, суд погоджується з доводами відповідача про те, що даний закон за змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не поширюється на фізичних осіб, а поширюється виключно на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правової форми і форми власності, на філії та представництва юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. Відтак, аргументи позивача стосовно невідповідності квитанцій, поданих відповідачем на підтвердження виконання умов договору, є необґрунтованими. Інших доказів на спростування факту сплати відповідачем кредиту у визначені договором строки, суми погашеного боргу, суду позивачем не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] належним чином погашав заборгованість за договором № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року, сума сплаченого боргу становить 58 355 грн., а несплачена сума становить всього 790,94 грн. Щодо стягнення трьох відсотків річних, суд дійшов таких висновків Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України). Так, відповідач [PERSON] просить застосувати у справі строки позовної давності, посилаючись на те, що 04 жовтня 2012 року йому надавався кредит строком на 50 місяців, тобто до 04.12.2016. З того часу і до пред`явлення до суду позову минуло більш ніж сім років. Отже, трирічний термін позовної давності сплинув, тому просив відмовити у задоволенні позову. Натомість позивач вказував на те, що 17.09.2024 відповідач [PERSON] сплатив ТОВ «Профіт Файненс» в рахунок повернення боргу за договором № 001-09903-041012 від 04.10.2012 суму у розмірі 195 грн. згідно платіжної інструкції № NC - 5145105 від 17.09.2024. Відтак, строк позовної давності перервано, тому ТОВ «Профіт Файненс» вважається таким, що не пропустив строки позовної давності. Проте, представник відповідача наголошував на тому, що такого платежу відповідач не здійснював. На виконання вимог ухвали суду, ТОВ «Свіфт гарант» направило до суду листа № 432/СГ від 07.03.2025. Однак, зі змісту даного листа суд не може встановити, ким саме здійснено такий платіж. Фото/відео фіксація під час надання фінансових платіжних послуг не здійснювалися, реквізити касового документу заповнено платником шляхом їх власноручного визначення, повний номер мобільного телефону платника « [NUMBER] ». Такий номер не відповідає номеру телефону відповідача [PERSON] . Так, Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Отже, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс164 постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц (провадження № 61-25604св18 від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19 (провадження № 61-90св21)). Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Вищевказані правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц. Таким чином,\~суд дійшов\~висновку,\~що у\~даній справі\~позовна давність\~щодо стягнення\~трьох відсотків\~річних за\~порушення виконання\~умов кредитного\~договору \~спливла,\~оскільки такий\~кредит надавався\~строком до\~04.12.2016.\~Надана позивачем\~платіжна інструкція\~від 17.09.2024\~щодо сплати\~195\~грн.\~у рахунок\~погашення боргу\~та надана\~на запит\~суду інформація\~не підтверджує\~особу [PERSON] \~як платника\~даного платежу.\~Крім того,\~враховуючи вищевказані\~правові позиції\~Верхового Суду,\~зі спливом\~позовної давності\~зобов`язання\~не припиняється та виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається. Отже, навіть ймовірна сплата боржником частини боргу після закінчення строків позовної давності не свідчить про переривання строків позовної давності, оскільки такий строк до 17.09.2024 уже сплинув. Враховуючи все вищевикладене, оцінивши наявні в матеріалах докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «Профіт Файненс» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 001-09903-041012 від 04 жовтня 2012 року, відтак суд відмовляє у задоволенні позову, як і не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed