Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

В березні 2024 року керівник Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до [PERSON] , в якому просить припинити право власності останнього на земельну ділянку з кадастровим номером 1821485800:01:000:0011 площею 3,0231 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Дежгеокадастру у Житомирській області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , будучи громадянином російської федерації, набув право власності на вищезазначену земельну ділянку згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЖТ номер 011254, виданого 07 липня 2004 року Романівською районною державною адміністрацією Житомирської області. 29 серпня 2013 року він зареєстрував цю земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на те, що [PERSON] є іноземцем та не відчужив протягом року земельну ділянку, власником якої він є та яка відносяться до земель сільськогосподарського призначення, прокурор просить суд\~\~задовольнити позовні\~вимоги та конфіскувати цю земельну ділянку на користь держави в особі Головного управління Дежгеокадастру у Житомирській області. Необхідність пред`явлення позову прокуратурою обґрунтовується не вжиттям органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, заходів щодо пред`явлення позову про конфіскацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка не може перебувати у власності іноземця. Представником Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області подано до суду пояснення щодо позову, де додатково зазначено, що положеннями земельного законодавства чітко визначена неможливість іноземця мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року, тому спірна земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. В судове засідання учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, не з`явилися. Представником Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області та представником Головного управління Дежгеокадастру у Житомирській області заявлено клопотання про підтримання позову та про розгляд справи за їх відсутності. Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач\~про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1821485800:01:000:0011 площею 3,0231 га, що знаходиться на території Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 липня 2004 року серії ЖТ № 011254. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 березня 2024 року № 370558288, [PERSON] зареєстрував право власності на вищезазначену земельну ділянку 29 серпня 2013 року. На момент набуття права власності на спірну земельну ділянку [PERSON] був громадянином російської федерації. Земельною ділянкою користується товариство з обмеженою відповідальністю «А.Т.К.» згідно договору оренди № б/н від 11 липня 2013 року. Державну реєстрацію права оренди земельної ділянки проведено 18 вересня 2013 року, строк дії договору 15 років, записи про припинення права оренди відсутні. Листом Управління Державної міграційної служби України Житомирської області від 16 листопада 2023 року повідомлено Чуднівську окружну прокуратуру Житомирської області про відсутність інформації відносно, серед іншого, [PERSON] щодо документування паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон та щодо набуття/припинення громадянства України. Згідно відомостей, які зазначені листі управління Служби безпеки України в Житомирській області встановлено, що [PERSON] є громадянином російської федерації. Правила статей 13, 14 Конституції України передбачають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. За приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України (далі ЗК України). Відповідності до частин 1-3 статті 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно частин 1, 2 статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Частина 5 статті 22 ЗК України у взаємозв`язку із частиною 1 статті 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до статті 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Згідно частини 3 статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Отже, законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначенняє прийняття спадщини. За змістом частини 4 статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Разом з тим слід зазначити, що статтею 145 ЗК України встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до статті 145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункту «в» частини 1 статті 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (частини 2 статті 145 ЗК України). У відповідності до частини 4 статті 145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997\~(далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами ЗК України чітко визначена неможливість іноземців мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Право власності на земельну ділянку відповідач набув 29 серпня 2013 року, однак у подальшому й на час вирішення спірних відносин земельну ділянку ним самостійно не відчужено. Статтею 378 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог пунктів «д, е» частини 1 статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до пункту «в» частини 1 статті 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Пунктом 10 частини 1 статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Норма частини 5 статті 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Частиною 1 статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна, його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суд з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах. Враховуючи, що відповідач як іноземець, набувши на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужив її протягом строку, встановленого\~статтею 81 ЗК України, вказана земельна ділянка підлягає конфіскації у власність держави за рішенням суду в порядку\~статті 145 ЗК України. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, які сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23 січня 2018 року (провадження № 61-1390 св 17). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. За змістом статті 141 ЦПК України суд\~присуджує з відповідача на користь Житомирської обласної прокуратури понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved