Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

28.12.2023 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, про визнання заповіту недійсним, у якому позивач просить визнати недійсним заповіт [PERSON] від 04.07.2012, вчинений та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Наталією Миколаївною за реєстровим №2642. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка є сестрою позивача. Враховуючи, що у сестри не було спадкоємців першої черги спадкування, позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини за законом. Станом на 16.11.2023 спадкоємцями, які подали заяви про прийняття спадщини є: [PERSON] та [PERSON] . Інший спадкоємець - [PERSON] , племінниця спадкодавця [PERSON] , є спадкоємцем за заповітом. З`ясувалось, що 04.07.2012 [PERSON] оформила заповіт, згідно якого спадкодавець заповіла квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що про наявність заповіту до звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини позивачу відомо не було. Позивач в позовній заяві вказує, що при житті померла сестра розповідала, що враховуючи тяжкий матеріальний стан, те, що вона є самотньою людиною, вона мала намір оформити договір пожиттєвого утримання, та розповідала, що після смерті матері була у нотаріуса в м. Києві, у якого такий договір вона уклала саме з племінницею - [PERSON] . Вже, після того, як сестра розповіла позивачу про наявність такого договору, вона скаржилась на те, що племінниця одразу після оформлення документів у нотаріуса виїхала з м. Києва до Польщі та не надає будь-якої матеріальної допомоги. Померла сестра до 2015 року проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а з грудня 2010 року разом з [PERSON] постійно проживав син позивача [PERSON] , який з 16.12.2010 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , який надавав [PERSON] допомогу, фактично доглядав її в м. Києві до того часу, як сестра позивача померла. Позивач зазначає, що влітку, кожен рік, сестра приїжджала до позивача в м. Канів та в с. Хутір-Хмільня Канівського району, де вона доглядала за нею в цей період часу. Позивач вважає, що її сестрою при оформленні оскаржуваного заповіту було допущено помилку, так як вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення під час укладення заповіту, маючі на увазі укладення договору пожиттєвого утримання, оскільки померла сестра хворіла, мала нести значні матеріальні витрати на лікування, підтримання стану здоров`я, а при відсутності матеріальної допомоги від відповідача була вимушена здавати житло в оренду, що має наслідки визнання заповіту недійсним на підставах встановлених ч.1 ст.229 ЦК України. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 04.07.2012 вчинений і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. за реєстровим №2642. 09.01.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2024, прийнято справу до провадження Солом`янського районного суду м. Києва, відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, про визнання заповіту недійсним, та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Позивачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження. Відповідачу та третій особі у справі було надіслано копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками. Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 3-і особі роз`яснено право/можливість надати пояснення на позов у 5-денний строк з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження в справі та додатків до неї. 19.02.2024 до суду надійшли матеріали спадкової справи № 53/2023 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 19.02.2024 до суду від представника 3-ї особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Наталії Миколаївни - адвоката Мироненко О.О. надійшли письмові пояснення по справі. 29.02.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лисенка М.П. надійшла заява про виклик свідків. 29.02.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лисенка М.П. надійшов відзив на позовну заяву. 18.03.2024 до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Мневець О.М. надійшла відповідь на відзив. 21.04.2024 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лисенка М.П. надійшла заява про виклик свідків. 06.05.2024 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, яка була повернута позивачу без розгляду, у порядку ч.5 ст.49 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Наталія Миколаївна, про визнання заповіту недійсним, до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Повідомлена належним чином. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо. Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 ЗУ «Про нотаріат», а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась. Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою такі довідки видаються спадкоємцям померлого. Витяг зі Спадкового реєстру про наявність складеного заповіту видається тільки заповідачу, а після смерті заповідача - будь-якій особі, яка пред`явила свідоцтво про смерть або інший документ, що підтверджує факт смерті заповідача (одного із заповідачів). Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно ст. 81 ЗУ «Про нотаріат» будь-яке втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов`язків або спонукання до вчинення ним неправомірних дій, у тому числі вимагання від нього, його помічника, інших працівників, які знаходяться у трудових відносинах з нотаріусом, відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, забороняється і тягне за собою відповідальність відповідно до законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , а саме: частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва 26.10.2000 (розпорядження 25188), зареєстрованого в Бюро 25.11.2000, за реєстровим №5630 та на підставі договору довічного утримання, посвідченого Мовчан Н.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.06.2009, №61 зареєстровано в Бюро 08.07.2009 зареєстрованим №5630. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] у віці 77 років про що, 12.06.2023 складено відповідний актовий запис №10776. Місце державної реєстрації: Київський відділ державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ). Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . 04.07.2012 [PERSON] складено заповіт відповідно до якого квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] заповідала [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2642. 25.07.2023 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М., спадкоємцем за заповітом [PERSON] , подано заяву про прийняття спадщини за №170. 03.11.2023 позивачем також подано заяву про прийняття спадщини за законом за № 271 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. 22.01.2024 приватним нотаріусом Халявка Н.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на користь [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що її сестрою при оформленні оскаржуваного заповіту було допущено помилку, так як вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення під час укладення заповіту, маючі на увазі укладення договору пожиттєвого утримання, оскільки померла сестра хворіла, мала нести значні матеріальні витрати на лікування, підтримання стану здоров`я, а при відсутності матеріальної допомоги від відповідача була вимушена здавати житло в оренду, що має наслідки визнання заповіту недійсним на підставах, встановлених ч.1 ст.229 ЦК України. Частиною першою статті 15 ЦК України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2 ст. 209 ЦК України). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). За змістом постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2024 у справі № 738/218/23 (провадження № 61-1601св24) зазначено, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) сформовано правову позицію про те, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Принципи свободи заповіту та поваги до останньої волі заповідача є основоположними принципами спадкового права, які забезпечуються та охороняються державою. Втручання у заповідальне розпорядження спадкодавця без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) зазначив, що для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Аналіз наведених норм свідчить про те, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України (ч. 3 ст. 1247 ЦК України). Як встановлено вище, 04.07.2012 о 13 год. 45 хв. [PERSON] складено заповіт відповідно до якого квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] вона заповідає [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявко Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2642. Відповідно до Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за №831/19569, відомості про заповіти, посвідчені нотаріусами, посадовими та службовими особами, зазначеними в ст.ст. 1251, 1252 ЦК України, ст. 37 та ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат», підлягають внесенню до Спадкового реєстру. Так само підлягають внесенню до реєстру і відомості про зміну і скасування заповіту. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі зареєстровано заповіт: номер у спадковому реєстрі 53035876. Бланк: ВРТ 169824. Номер в реєстрі нотаріальних дій: 2642. Місце посвідчення: м. Київ, Київський міський, Приватний нотаріус Халявка Н.М. Дата посвідчення: 04.07.2012 . Місце зберігання: Приватний нотаріус Халявка Н.М. [ADDRESS] . Заповідач: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , село Виноград, Лиснянського району, Черкаської області. Дата та час реєстрації: 04.07.2012 о 13:52. Реєстратор: Приватний нотаріус Халявка Н.М. У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 496/3485/21 зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Позивачем не надано належних доказів того, що оспорюваний заповіт було складено під впливом помилки з боку [PERSON] , оскільки остання вважала, що підписує договір довічного утримання. Так, матеріалами справи не підтверджено, що [PERSON] потребувала сторонньої допомоги та утримання, у зв"язку з чим мала на меті укласти саме договір довічного утримання. Позивачем також у судовому засіданні не було обгрунтовано порядок і розмір надання можливої допомоги, яка притаманна договору довічного утримання. Фактично, позивачем не доведено жодними доказами по справі, що [PERSON] взагалі мала на меті укласти договір довічного утримання з відповідачем, а не заповіт на користь відповідача. У той же час, у ході розгляду справи встановлено та позивачем не оспорювалося, що [PERSON] отримувала пенсію, здавала в оренду нерухоме майно та разом з останньою проживав син позивача, який допомагав останній у побуті, що свідчить про відсутність об"єктивних даних, які б свідчили про те, що [PERSON] перебувала у тяжкому матеріальному чи фізичному стані, а тому потребувала відповіднього догляду та піклування. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суд, що їм не відомо про наявність обставин укладання заповіту чи намір [PERSON] укласти договір довічного утримання на користь [PERSON] . Свідок [PERSON] вказав, що про наявність заповіту він дізнався з телефонної розмови з позивачем після смерті [PERSON] . Як свідчать матеріали справи, за життя [PERSON] була обізнана щодо правової природи заповіту та договору довічного утримання, оскільки частини спірної квартири отримала на підставі договору довічного утримання, посвідченого Мовчан Н.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.06.2009, №61 зареєстровано в Бюро 08.07.2009 зареєстрованим №5630, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав вважати, що вона помилялася під час укладання спірного заповіту. Крім того, з наявної у справі копії спірного заповіту вбачається, що при складанні заповіту від 04.07.2012 [PERSON] власноручно було записано: "Заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитаний мною у голос до його підписання, та підписаний мною особисто о 13 год. 45 хв. Як такий, що повністю відповідає моєму волевиявленню". Таким чином, аналізуючи зміст оспорюваного заповіту є очевидним той факт, що [PERSON] мала на меті укласти саме заповіт, що виплючає наявність у неї помилки щодо природи такого правочину. Про відсутність помилки та неправильного сприйняття обставин [PERSON] щодо обставин укладання спірного правочину свідчить також та обставина, що за своє життя [PERSON] розпорядилася належним своїм майном таким чином, що сину позивача- [PERSON] , тобто племіннику та сину позивача, [PERSON] подарувала квартиру за адресою [ADDRESS] (номер відомостей про речове право № 18570984), а спірну квартиру на підставі заповіту від 04.07.2012 заповідала своїй племінниці [PERSON] , тобто відповідачу по справі. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачем не доведено наявність помилки та неправильності сприйняння заповідачем обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладання оскаржуваного заповіту від 04.07.2012, а отже й наявність підстав для визнання такого заповіту недійсним, з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, суд не вбачає. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи ( рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19). Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийщов до висновку про відмову у задоволенні позову, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed