Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Зінченко І.О., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] квартиру, загальною площею 46,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 391659180000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині вказаної вище квартири. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 22 вересня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. Подружжя перебуває в стадії розлучення. Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі - в листопаді 2019 року подружжям було набуто у власність нерухоме майно - квартиру загальною площею 46,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 391659180000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.53) 19 березня 2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником - адвокатом Кухаренко О.В., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні первісного позову. За доводами відзиву відповідач частково визнає позовну вимогу про поділ майна, але заперечує розмір часток, оскільки 86,65% квартири було придбано за особисті кошти відповідача, отримані ним у дарунок, а відтак на 1733/2000 частини квартири розповсюджується режим особистої приватної власності та лише 266/2000 частин квартири підлягає поділу між подружжям. (т. 1 а.с. 75-76) Також 19 березня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, подана представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кухаренко О.В. (т. 1 а.с.80-87) Згідно позовних вимог за зустрічним позовом, [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на 1733/2000 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за позивачем та відповідачем по 133/2000 частини цієї квартири. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 06 вересня 2019 року мати позивача за зустрічним позовом подарувала йому грошові кошти в сумі 600 000,00 грн для придбання об`єкту нерухомого майна, після подружжя сторін розпочало пошуки квартири з метою придбання. 06 листопада 2019 року були укладені: договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною 937 435,32 грн; договір про споживчий кредит на суму 380 000,00 грн; іпотечний договір. Отже придбання спірної квартири та сплата всіх податків і обов`язкових платежів відбулось за рахунок грошових коштів, які належали на праві особистої приватної власності позивача та частково за рахунок кредитних коштів. 29 квітня 2021 року мати позивача за зустрічним позовом знову подарувала останньому 300 000,00 грн для погашення кредитних зобов`язань, після чого з банком було узгоджено дострокове погашення кредиту та 06 травня 2021 року позивач за зустрічним позовом здійснює погашення кредиту в сумі 254 896,27 грн. Таким чином, за доводами зустрічної позовної заяви, придбання квартири відбулось наступним чином: 812 331,59 грн - за рахунок особистих коштів позивача, отриманих у дарунок від його матері; 125 103,73 грн - за рахунок погашення кредитних зобов`язань зі спільного сімейного бюджету. Також у зустрічному позові зазначається, що заощаджень у банківських установах подружжя не мало та не мало можливості накопичити кошти для придбання нерухомого майна. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, об`єднавши їх в одне провадження. (т. 1 а.с.149, 153-154) 02 травня 2024 року представником позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокатом Зінченко І.О. через систему «Електронний суд» подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач просить відмовити в задоволенні зустрічного позову та зазначає, що про існування договорів дарування грошових коштів позивачу стало відомо лише під час розгляду даної справи. Молода сім`я вела спільний бюджет та на всьому економила з метою придбання власного житла. Також зазначається, що у вказані в договорах дати свекруха не перебувала на території України, отже не могла бути присутньою у нотаріуса та укладати договори. Вказується, що на відсутність документів, що підтверджують факт передачі коштів від матері відповідачу, отже наявні сумніви щодо справжності цих договорів та їх дійсності. Також відсутні докази походження коштів у дарувальника. Крім того, про дарунок у декларації за 2021 рік не вказується. Зазначається, що позивач поєднувала два робочих місця для накопичення коштів. Крім того, придбання квартири за кошти одного з подружжя не зафіксовано в договорі. (т. 1 а.с.179-184, 212-215) 22 травня 2024 року представником відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокатом Кухаренко О.В. через систему «Електронний суд» подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, за доводами якої мати відповідача працює в Італії на посаді доглядальниці та завжди матеріально підтримувала сім`ю сторін. Зазначається, щ в договорах дарування вказується про передачу коштів готівкою. Крім того, позивачем не надано доказів на спростування джерела походження коштів на придбання квартири, як і доказів отримання нею заробітної плати. (т. 2 а.с. 4-5) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, визнано поважними причини пропуску строку на подання відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, продовжено визначений судом строк та прийнято відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. (т.2 а.с.81) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року задоволено клопотання відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] про витребування доказів, витребувано у Головного управління ДПС у м. Києві відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період з 22 вересня 2017 року по 06 травня 2021 року щодо [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] . (т. 1 а.с.242, 248-249) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року задоволено клопотання позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] про витребування доказів, витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину громадянкою України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , державного кордону України з 01 січня 2018 року по дату надання відповіді. (т.2 а.с.94, 99-100) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.97, 101-102) Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Зінченко І.О. в судовому засіданні підтримала первісний позов та просила заявлені в ньому вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 30 липня 2024 року, зазначила, що квартира придбана у шлюбі за спільні кошти, на її придбання були витрачені доходи подружжя та кредитні кошти. Зауважила, що в договорах дарування не вказана мета дарунку, позивач вважає, що метою цих договорів є порушення прав позивача. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Кухаренко О.В. в судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково зауважила, що подружжя сторін заощаджень не мало, отримувало незначні доходи, договори дарування коштів мають застереження про передачу коштів до укладання договору. Стверджувала, що кошти дарувались на придбання квартири для забезпечення родини житлом. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 22 вересня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с. 17), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2024 року (рішення наявне в Єдиному державному реєстрі судових рішень). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є квартиру, загальною площею 46,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 391659180000, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі за час спільного проживання. Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна а також віднесення його частини до особистого майна одного з них. Судом установлено, що 06 листопада 2019 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею - 46,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м. Продаж вчинено за 937 435,32 грн, вказану суму покупець має оплатити продавцям в рівних частках кожному: 557 435,32 грн покупець сплатив продавцям до підписання цього договору, що продавці підтверджують своїм підписом; решту суми в розмірі 380 000,00 грн шляхом перерахування кредитних коштів після укладання кредитного договору та передачі квартири (п.2 договору). Цей договір укладається за згодою дружини покупця, що підтверджується заявою справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом (п.11 договору). (т.1 а.с.91) Цього ж числа [PERSON] та [PERSON] склали нотаріально посвідчену заяву, якою ствердили, що [PERSON] здійснив повний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири від 06 листопада 2019 року в загальній сумі 937 435,32 грн. (т.1 а.с.104) Також 06 листопада 2019 року здійснена державна реєстрація права власності на квартиру. (т.1 а.с. 161-162) За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. За доводами відповідача (позивача за зустрічним позовом), 1733/2000 частин квартири придбана за його особисті кошти - отримані в дарунок від матері. 06 вересня 2019 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність, а обдаровуваний прийняв у власність грошові кошти в готівковій формі у сумі 21 500,00 євро, що у еквіваленті до гривні складає 600 000,00 грн, які передані повністю дарувальником та прийняті обдаровуваним до підписання цього договору. (т.1 а.с.167-168) 29 квітня 2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність, а обдаровуваний прийняв у власність грошові кошти в готівковій формі у сумі 8 500,00 євро, що у еквіваленті до гривні складає 300 000,00 грн, які передані повністю дарувальником та прийняті обдаровуваним до підписання цього договору. (т.1 а.с.170-171) Також за матеріалами справи вбачається, що 06 листопада 2019 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №142_0167 (на придбання нерухомості), за умовами якого позичальнику було надано кредит в загальному розмірі 380 000,00 грн на строк 240 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 05 листопада 2039 року. (т.1 а.с.97-103) В забезпечення цього договору 06 листопада 2019 року в іпотеку АТ «Державний ощадний банк України» передано квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею - 46,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м. (т.1 а.с.105-112) 06 травня 2021 року здійснено дострокове погашення за кредитним договором №142_0167 від 06 листопада 2019 року в сумі 254 896,27 грн (т.1 а.с. 113) та 01 червня 2021 року барком видана довідка про повне погашення заборгованості за договором про споживчий кредит (під іпотеку) №142_0167 від 06 листопада 2019 року в сумі 380 000,00 грн (т.1 а.с.121), а також припинено дію договору про іпотеку (т.1 а.с.122). На підтвердження походження коштів у [PERSON] стороною позивача за зустрічним позовом також надані договори надання матір`ю останнього послуг доглядальниці за 2012-2019 роки (т.2 а.с. 7-зворот - 21, 27-32), за якими, серед іншого, вбачається розмір заробітної плати з 01.01.2017 до 07.04.2017 - 3 246,66, з 13.05.1017 до 23.07.2017 - 2 549,38, з 26.10.2017 до 31.12.2017 - 2 302,88, з 01.01.2018 до 31.12.2018 - 12 933,39, з 01.01.2019 до 31.12.2019 - 13 284,99, з утриманням з цих сум обов`язкових внесків. Отже у 2018 - 2019 роках її дохід на місяць становив не більше ніж 1 061,54 євро. У 2021 році дохід [PERSON] склав 13 427,00 з податком 3 088,00 (т.2 а.с.38). При цьому з лютого 2018 року по вересень 2023 року [PERSON] здійснювались грошові перекази [PERSON] (т.2 а.с.25-26) в сумі від 300 до 900 євро на місяць. З наведеного вбачається неспроможність накопичення [PERSON] значної суми коштів. Також з матеріалів справи не вбачається на що саме ці кошти витрачались позивачем за зустрічним позовом. Також матеріали справи не містять жодного доказу того, що відображені в договорах дарування грошових коштів від 06 вересня 2019 року та від 29 квітня 2021 року кошти були спрямовані саме на придбання спірної квартири, як і декларування [PERSON] у 2019 році подарунку від [PERSON] в сумі 557 435,00 грн не доводить їх використання будь-якого майна (т. 1 а.с. 164). Відсутність у [PERSON] значних офіційних доходів (т.2 а.с.58-60) не є доказом того, що 1733/2000 частини квартири за адресою: [ADDRESS] були придбані за особисті кошти [PERSON] в сумі 812 331,59 грн. Доводи сторони позивача за зустрічним позовом про те, що на час придбання спірної квартири [PERSON] періодично не мала доходу або його розмір не давав можливості придбати спірну нерухомість є безпідставними, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що імперативно закріплено в ч. 1 ст. 60 СК України. А твердження позивача за зустрічним позовом про те, що подружжя сторін не мало офіційного доходу в необхідному для придбання квартири розмірі не є доказом того, що спірне майно придбано саме за подаровані [PERSON] кошти. Отже стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання спірної квартири частково за його особисті кошти. Крім того, в п. 11 договорів купівлі-продажу квартири відображено, що цей договір укладається за згодою дружини покупця, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діленян Л.Р 06 листопада 2019 року за реєстровим №1934. Таким чином суд приходить до висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо спірної квартири залишається непохитною. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Положеннями ч.1 ст.70 СК України визначено принцип рівності часток майна дружини та чоловіка, в разі їх поділу, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову - визнання спірної квартири спільним сумісним майном сторін та в порядку поділу спільного майна подружжя визнання за кожною із сторін права власності на частину квартири, придбаної у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність належності частини квартири до особистого майна позивача за зустрічним позовом, виходячи з рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. З цих же підстав зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення первісного позову, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9 084,00 грн. Позивач за первісним позовом також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, проте на підтвердження таких витрат до позовної заяви долучено лише договір на правничу допомогу, в якому не визначено розмір гонорару та в матеріалах справи відсутня заява, передбачена ч.8 ст. 141 ЦПК України. За відсутності доказів на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, суд не вбачає визначених законом підстав для їх компенсування іншою стороною. На підставі викладеного,

Outcome: approved