Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просила: встановити факт того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 06 червня 2013 року по 01 березня 2024 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0584; земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0033; садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 33,8 кв.м. та прибудинкові споруди; частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 104,9 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: частину земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0584; частину земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0033; частину садового будинку [ADDRESS] , загальною площею 33,8 кв.м. та прибудинкові споруди; частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 104,9 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка з 06 червня 2013 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] до моменту його смерті - [INFO] . Проживали вони разом у місті Києві за адресами: [ADDRESS] (за місцем реєстрації [PERSON] ) та [ADDRESS] (що належить позивачці на праві власності). Ні позивачка, ні [PERSON] з 06 червня 2013 року по 01 березня 2024 року не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Вона разом з [PERSON] вели спільне господарство, спільно набували майно, мали спільний відпочинок, тобто вели життя, яке притаманне подружжю, однак без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними було придбано наступне майно: земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0584; земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0033; садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 33,8 кв.м. та прибудинкові споруди; частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 104,9 кв.м. Для придбання вищезазначеного майна вона з [PERSON] витрачали спільні грошові кошти, позивачка на той час працювала та мала хороший дохід. Через відсутність встановленого факту проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, позивачка позбавлена реалізувати своє право на частку у спільно придбаному майні. Ухвалою судді від 31 липня 2024 року по справі відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У жовтні 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника [PERSON] - адвоката Кулакова В. В., у якому останній просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість. Указує на те, що [PERSON] є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що її батько [PERSON] мав відповідні стосунки з [PERSON] , однак це не був громадянський шлюб з постійним спільним проживанням, спільним побутом та бюджетом. У листопаді 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від [PERSON] , у якій остання вказує на те, що доводи, зазначені у відзиві на позов щодо заперечення факту спільного проживання позивачки та [PERSON] , введення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, в цілому зводяться лише до заперечення обставин та аргументів, викладених в позовній заяві, є надуманими та не підтверджені доказами. У листопаді 2024 року позивачка направила до суду клопотання про виклик свідків на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У грудні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Кулаков В. В. подав до суду заяву про виклик свідків на стороні відповідача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 11 грудня 2024 року ухвалою, постановленою у порядку частини четвертої статті 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання позивачки та представника відповідачки про виклик та допит свідків - задоволено. Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року закінчено підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 05 березня 2025 року до суду надійшли пояснення відповідачки [PERSON] , відповідно до яких остання визнає позовні вимоги [PERSON] та не заперечує проти задоволення позову. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки визнає позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив в його задоволенні відмовити з мотивів, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, врахувавши покази свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд установив, що [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно. [PERSON] та [PERSON] є доньками померлого [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 16 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній придбав садовий будинок [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній придбав земельну ділянку площею 0,0538 га, яка розташована на території Новокогородської сільської ради, [ADDRESS] , кадастровий номер 3221083700:04:002:0033. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 799 000,00 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , останні придбали квартиру [ADDRESS] , в рівних частках кожний. Вартість квартири за домовленістю сторін складала 1 321 872,00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на підставі договору купівлі-продаж від 16 березня 2018 року [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0582 га, яка розташована на території Новокогородської сільської ради, [ADDRESS] , кадастровий № 3221083700:04:002:0584. На підтвердження факту спільного проживання з 06 червня 2013 року [PERSON] долучила до матеріалів позову виписку по картковому рахунку про сплату нею членського внеску СТ «Смородинка» в розмірі 2 678,00 грн, копії фотокарток зі спільного відпочинку, довідку СТ «Озірщина» про те, що [PERSON] дійсно проживала і вела спільне господарство з червня 2015 року з померлим [INFO] [PERSON] та довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5. Позивачка просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] , який помер [INFO] , у період з 06 червня 2013 року по день смерті останнього. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами частини другої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п. Згідно вимог частини четвертої статті 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення вказаного факту позивачу необхідно для реалізації положень статті 74 Сімейного кодексу України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа N 6-148цс12). Так, спільне проживання сторін підтверджується фотокартками, наданими позивачем за період з 2013-2019 року, на яких сторони зображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, на різних заходах, тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання сторін. Як вбачається з відміток в паспортних документах сторін, фотокарток, відомостей про бронювання квитків та готелів, сторони, за час свого спільного проживання часто відпочивали разом та подорожували. Факт спільного проживання сторін також підтвердила у своїх поясненнях і свідки Так, свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачем з 1998 року, в подальшому позивач познайомила її з [PERSON] . На думку свідка позивач та [PERSON] були сім`єю, оскільки проводили разом багато часу, їздили разом на відпочинок два рази на рік. Також свідок зазначила, що була 3-4 рази в квартирі [PERSON] у [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою [PERSON] по дачі, бачила останнього коли він купляв дачу. Також бачила на дачі позивачку, яка бувало приїжджала кожні вихідні, іноді [PERSON] приїжджав сам. При цьому, покази свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки свідчення, що надавались зазначеними свідками в письмовому вигляді підготовлені представником позивача із заздалегідь зазначеними відповідями на питання та направлені на електронну адресу представника відповідача Зазначені обставини підтверджує і відповідачка [PERSON] . Відповідачка [PERSON] , не погоджуючись з позовними вимогами, вказує, що її батько [PERSON] проживав за адресою своєї реєстрації, в той час коли позивачка проживала у належній їй на праві власності квартирі. Дійсно вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; позивачці на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Водночас, матеріалами справи, а також показами свідків підтверджено ту обставину, що [PERSON] проживав разом з позивачкою у період з червня 2013 року по березень 2024 року однією сім`єю, сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет. При цьому, відповідачкою [PERSON] зазначені обставини не спростовано, матеріали справи не містять доказів того, що сторони не проживали разом. Аналізуючи наведені письмові матеріали справи та покази свідків, суд вважає, що позивачкою доведено факт того, що вона та [PERSON] мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки з червня 2013 року по березень 2024 року, що підтверджує і відповідачка [PERSON] . Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. За змістом статті 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 74 СК України у системному зв`язку зі статтею 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20). Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом частини другої статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо такого майна, досліджуються обставини створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, встановлюється час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно положень статті 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові, речові та електроні докази, а також висновки експертів. Враховуючи наведене, суд вважав доведеним факт проживання сторін в період визначений у позовній заяві, а саме в період з 06 червня 2013 року по 01 березня 2024 року без реєстрації шлюбу, тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, а також факт набуття за час спільного проживання нерухомого майна, а саме, земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0584; земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221083700:04:002:0033, та садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 33,8 кв.м. та прибудинкові споруди. Також, враховуючи майновий стан позивачки, а також ту обставину, що проживаючи разом з [PERSON] позивачка мала дохід, суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно придбано за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, а отже підлягає поділу у відповідності до статті 60, 69, 70 СК України. Разом із тим, суд не погоджується із твердженням позивачки, що перебуваючи із [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах разом придбали частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 104,9 кв.м., яка є їх спільним сумісним майном та підлягає поділу як спільне сумісне майно з огляду на те, що отримані кошти від продажу особистої квартири [ADDRESS] [PERSON] та його доньки [PERSON] в розмірі 759 900,00 грн були використані для придбання спірної квартири, вартість якої становить 1 321 872, 00 грн. Позивачка в судовому засіданні не довела той факт, що джерелом набуття вказаного житла є їхні спільні сумісні кошти з [PERSON] або їхня спільна праця. Тому суд приходить до висновку про відмову в позові в частині позовних вимог про визнання спільним сумісним майном частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 104,9 кв.м та її поділ. Згідно частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 16 351,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial