Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] і [PERSON] 09 серпня 2024 року звернулися до суду з позовом до відповідача державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Калініченко Т.В. про скасування рішень державного реєстратора, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивачі у своєму позові та з представником посилаються на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року було частково задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради та визнано недійсними правочини, укладені між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , а також скасована державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370.2 кв. м., який перейшов до них у власність від їх боржників ( [PERSON] та [PERSON] ). У той же час апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на вищезазначений торгівельний павільйон та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державне реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75.6 кв. м.. Верховний Суд постановою від 19 жовтня 2022 року залишив без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20. Після скасування державним реєстратором на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 права власності на вищезазначений павільйон за [PERSON] та [PERSON] виникла ситуація, коли цінне нерухоме майно юридично стало «нічийним», точніше фізично нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 1454 7312101 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ «Відомості про права власності відсутні». Тому відповідач грубо порушив вимоги ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - скасувавши реєстрацію права власності за позивачами без визначення за ким після цього повинна бути державна реєстрація прав на спірне майно. Адже, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття (поновлення) відповідних прав чи обтяжень. З врахуванням зазначеного є підстави для скасування протиправних (таких, що не відповідають Закону) рішень відповідача. Позивачі не погоджуються з вказаними діями державного реєстратора, тому і змушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивачі стверджують, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватним нотаріусом порушені їх права, є незаконним та такими, що підлягають скасуванню, а відповідний запис підлягає виключенню з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, позивачі зверталися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було, в добровільному порядку спір не вирішено. Тому позивачі просили: скасувати рішення Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Калініченко Т.В. від 19 грудня 2022 року - 15:06:54, індексний номер рішення: 65832148, 35:33:19, індексний номер рішення: 65832901, 15:25:19, індексний номер рішення: 65832659 та 15:16:29 , індексний номер рішення: 65832378, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Калініченко Т.В. не погодилася з позовними вимогами, її дії по вказаним об`єктам відповідають закону, порушень не допустила, шкоди нікому не завдавала, з задоволенням позову не згодна, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неприбуття в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від прибуття чи неприбуття представника відповідача сама особа в судове засідання не прибула без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неприбуття в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 було частково задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради та визнано недійсними правочини, укладені між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , а також скасована державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370.2 кв. м., який перейшов до них у власність від їх боржників ( [PERSON] та [PERSON] ). У той же час апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на вищезазначений торгівельний павільйон (реєстраційний номер об`єкта 14547312101) та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державне реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75.6 кв. м.. Верховний Суд постановою від 19 жовтня 2022 року залишив без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20. Після скасування державним реєстратором на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 права власності на вищезазначений павільйон за [PERSON] та [PERSON] виникла ситуація, коли цінне нерухоме майно юридично стало «нічийним», точніше фізично нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 1454 7312101 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ «Відомості про права власності відсутні». В преамбулі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено: «Цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.». Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей пре зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом Внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Тому, на думку позивачів, відповідач грубо порушив вимоги ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - скасувавши реєстрацію права власності за позивачами без визначення за ким після цього повинна бути державна реєстрація прав на спірне майно. Адже, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття (поновлення) відповідних прав чи обтяжень. \~ \~ \~ \~Позивачі посилаються також на те, що, відповідно до положень ч. 4, 7 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. З врахуванням зазначеного, на думку позивачів, є усі підстави для скасування судом вищезазначених протиправних (таких, що не відповідають Закону) рішень відповідача. Позивачі не погоджуються з такими протиправними діями, тому і змушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачі зверталися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивачі вимушен звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати\~з цього користь, вигоду. Розпорядження\~майном\~ це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~Главою 26\~ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.\~\~ Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що дійсно постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 було частково задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради та визнано недійсними правочини, укладені між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , а також скасована державна реєстрація права власності [PERSON] та [PERSON] на торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] загальною площею 370.2 кв. м., який перейшов до них у власність від їх боржників ( [PERSON] та [PERSON] ). У той же час апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на вищезазначений торгівельний павільйон (реєстраційний номер об`єкта 14547312101) та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державне реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75.6 кв. м.. Верховний Суд постановою від 19 жовтня 2022 року залишив без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20. Після скасування державним реєстратором на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 права власності на вищезазначений павільйон за [PERSON] та [PERSON] виникла ситуація, коли цінне нерухоме майно юридично стало «нічийним», точніше фізично нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 1454 7312101 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ «Відомості про права власності відсутні». В преамбулі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено: «Цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.». Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей пре зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом Внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Тому відповідач порушив вимоги ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - скасувавши реєстрацію права власності за позивачами без визначення за ким після цього повинна бути державна реєстрація прав на спірне майно. Адже, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття (поновлення) відповідних прав чи обтяжень. Не може у правовій Державі Україна (ст.1 Конституції України) нерухоме майно нікому не належати. Фактичні обставини свідчать про наступне. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22 червня 2005 року № 119854 [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б. Для обслуговування торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровською міською радою було надано у користування земельну ділянку загальною площею 0.0100 га з кадастровим номером 1210100000:03:063:0142. 02 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі- продажу торгівельного павільйону продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б. Зазначений договір ніхто не оскаржував та він є дійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року визнано за [PERSON] право власності без прийняття в експлуатацію на торгівельний павільйон літ. А-1, з прибудовами літ. А1 -1, А2-1, загальною площею 370.2 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного рішення суду за [PERSON] було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі 201/4629/14-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] , відмовлено, а саме у зв`язку з тим, що [PERSON] перед зверненням до суду не зверталася з приводу узаконення самочинної реконструкції до міської ради. Хоча в матеріалах зазначеної справи містився висновок експерта про повну відповідність об`єкта самочинної реконструкції усім будівельним нормам та відповідним стандартам. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року до його скасування в апеляційному порядку [PERSON] здійснила розпорядження майном шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу по 1/2 частині вищезазначеного павільйону з [PERSON] та [PERSON] (зазначені обставини підтверджуються інформацією з ДРРПНМ від 04 серпня 2024 року) Відповідно до положень ч. 4, 7 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року по цивільній справі 201/3099/20 було ухвалено наступне преюдиційне для усіх учасників цієї справи рішення: позовні вимоги Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково, визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєв Вікторією Вікторівною та зареєстрований у Реєстрі за номером 672, номер запису про право власності 9302814, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14547312101. Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 06 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєв Вікторією Вікторівною та зареєстрований у Реєстрі за номером 674, номер запису про право власності 9303298, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14547312101. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровськ області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 708 про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого адресою: [ADDRESS] , а саме - по 1/4 частині [PERSON] та [PERSON] .. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровська області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 711, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого адресою: [ADDRESS] , а саме по 1/4 частині [PERSON] та [PERSON] .. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 20538141 від 06.04.2015 17:55:43, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 672, виданий 06 квітня 2015 рок номер запису про право власності: 9302814. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] індексний номер 20539444 від 06.04.2015 18:49:47, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 674, виданий 06 квітня 2015 рот: номер запису про право власності: 9303298. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334980. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334923. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав Соколової індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334993. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав [PERSON] , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334959. У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про припинення права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 14547312101, скасування у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання [PERSON] знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75.6 кв. м., відмовити.». Відповідно до положень ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Внесення відомостей до Державного реєстру прав): у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід 'ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, то існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. З врахуванням вищезазначеного є підстави для скасування судом вищезазначених протиправних (таких, що не відповідають Закону) рішень відповідача. Позивачі не погодились з такими діями реєстратора, тому і змушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13, 14), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі», Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо ще право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомою майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частіш. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом 'якшують або скасовують відповідальність особи. Верховний Суд зазначає, що належним способом захисту права або інтересу позивача в такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування (виключення) запису про проведені державне реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України віл 1 липня 2004 року, № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика палата Верховного Сулу дійшла у постанові віл 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс 18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відносно цивільної юрисдикції розгляду справи: Велика палата Верховного суду в постанові по справі № 911/1580/18 від 05 червня 2019 року зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав на цей об`єкт. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис в Реєстрі. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно правового характеру. Отже, позивачі зверталися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання сторони не можуть. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивачі вимушені звернутися з позовом до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті З, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положення ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб передбачених ст. 16 ЦК України, яким, зокрема, є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, позивачами доведено та надано докази того, що їх права порушуються та/або оспорюються, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що при здійсненні правосудця у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У Постанові ВП ВС від 28 серпня 2019 року у справі № 752/8287/18 зазначається, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (частина 5 статті 3 зазначеного Закону). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Статтею 11 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно ст. І2 Закону, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Ведення Державного реєстру прав здійснюється з використанням програмного забезпечення, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав. На підставі ст. 13 Закону, державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ч. І ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та її обтяжень, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Таким чином, чинним законодавством передбачено вимоги для здійснення державної реєстрації, порядок державної реєстрації, визначено самостійність державного реєстратора при прийнятті ним рішень щодо реєстрації прав та їх обтяжень та виключена особиста зацікавленість. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 318, ст. 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності насувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правовиків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За змістом ст. 317 ЦК України право власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Цей принцип означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилається позивач у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати протиправним та скасувати рішення та запис Державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Калініченко Т.В. від 19 грудня 2022 року: - 15:06:54, індексний номер рішення: 65832148; 35:33:19, індексний номер рішення: 65832901; 15:25:19, індексний номер рішення: 65832659; 15:16:29 , індексний номер рішення: 65832378, а також стягнути з відповідача на користь позивачів сплачений ними при подачі позову судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. на користь кожної. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved