Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] 09.08.2000 було укладено шлюб, зареєстрований Зарічанською сільською радою Надвірнянського району, актовий запис № 13. На підставі договору дарування домоволодіння від 13.12.2012, укладеного між [PERSON] та її батьком [PERSON] , позивачка набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] , житловою площею 74,3 кв.м, загальною площею 109,1 кв.м. Відповідач та позивачка оселились у вказаному будинку та проживали в ньому до початку 2017 року. Починаючи з 2017 року відповідач покинув зазначене домоволодіння, забрав із вказаного будинку особисті речі та припинив в ньому проживати. У зв`язку із припиненням подружніх відносин із відповідачем та фактичним розпадом їх сім`ї, позивачка в 2023 році звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Надвірнянського районного суду від 04.09.2023 по справі № 348/1766/23, шлюб між сторонами було розірвано. Таким чином відповідач по справі більше не вважається членом сім`ї позивачки, оскільки шлюб між сторонами розірвано, сторони не проживають однією сім`єю, спільні права та обов`язки не виконують, спільного господарства не ведуть. Відповідач не проживає в буд. [ADDRESS] з 2017 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї. Окрім цього зазначений факт також підтверджується рішенням Надвірнянсько районного суду від 04.09.2023, в мотивувальній частині якого судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини протягом часу, оцінюється тривалим, не ведуть спільне господарство, тощо. Враховуючи норми чинного законодавства України, будинок [ADDRESS] , який був подарований позивачці, є її особистою приватною власністю. Не дивлячись на наведене відповідач надалі залишається зареєстрованим вказаному будинку. Зазначає, що вказаний будинок складається з трьох житлових кімнат, при цьому в ньому проживає позивачка, а також її батько [PERSON] та троє її дітей: [PERSON] , [INFO] , який на даний час вже досягнув повноліття; [PERSON] , [INFO] , яка також досягла повноліття; неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Відповідач відмовляється зніматись із реєстрації у зазначеному житловому приміщенні, чим фактично чинить позивачці перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном. Зокрема у зв`язку з тим, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, такий факт створює для позивачки перешкоди щодо можливості отримання субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг, а також ускладнює для позивачки можливість щодо розпорядження таким майном зокрема шляхом його відчуження, тощо. Зазначає, що між позивачем та відповідачем не існує жодних домовленостей щодо збереження за ним права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації понад один рік у належному їй на праві приватної власності житлі. З огляду на викладене відповідач, який не є членом сім`ї позивачки, не проживає належному позивачці будинку [ADDRESS] понад 1 рік (в сукупності більше семи років), є таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Стислий виклад позицій сторін: Представик позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав, зазначених в позові. Просив суд ухвалити рішення, яким позов задоволити, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідача на користь позивача сплачені судові витрати. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся завчасно належним чином, рекомендованою кореспонденцією, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення поштового відправлення, СМС-повідомленням на номер мобільного телефону, вказаний ним у заявці на отримання судових повісток в електронному вигляді за допомогою СМС-повідомлення, що підтверджується довідками про доставку повідомлень. Крім того відповідач особисто брав участь у підготовчому засіданні 17.02.2025, заявляв клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості скористатись правничою допомогою, що свідчить про його обізнаність з розглядом справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2024 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.03.2025 по даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 09.08.2000 проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2023 по справі № 348/1766/23 (а.с. 13, 52-54). На підставі договору дарування домоволодіння від 13.12.2012, укладеного між [PERSON] та її батьком [PERSON] , позивач набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке згідно технічного паспорта складється з житлового будинку, житловою площею 74,3 кв.м, загальною площею 109,1 кв.м, та господарських будівель і споруд. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Войташеком І.І., та посвідчений в реєстрі за № 2-1741 (а.с. 14-22). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Делятинської селищної ради, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (заявник); [PERSON] (тато); [PERSON] (син); [PERSON] (дочка); [PERSON] (син); [PERSON] (колишній чоловік). Зі слів заявника, [PERSON] за вказаною адресою не проживає протягом шести років, спільного господарства з нею не веде (а.с. 36-37). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 09.08.2000 проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2023 по справі № 348/1766/23. На підставі договору дарування домоволодіння від 13.12.2012, укладеного між [PERSON] та її батьком [PERSON] , позивач набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке згідно технічного паспорта складється з житлового будинку, житловою площею 74,3 кв.м, загальною площею 109,1 кв.м, та господарських будівель і споруд. Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, будинок [ADDRESS] , який був подарований позивачу [PERSON] , є її особистою приватною власністю. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України, - члени сім`ї наймача, які проживаю разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідач з 2017 року не проживає в належному позивачу на праві власності будинку [ADDRESS] , що підтверджуєтьться актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї. Крім того зазначений факт підтверджується також рішенням Надвірнянсько районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2023, в мотивувальній частині якого зазначено, що судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини протягом часу, оцінюється тривалим, не ведуть спільне господарство, тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, факт відсутності відповідача в буд. [ADDRESS] , є встановленим та не підлягає доказуванню. Таким чином, відповідач [PERSON] більше не вважається членом сім`ї позивача [PERSON] , оскільки шлюб між сторонами розірвано, сторони не проживають однією сім`єю, спільні права та обов`язки не виконують, спільного господарства не ведуть. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володінні, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Так, у ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користуваня чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч. 1 ст. 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншо нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 по справі № 447/455/17 зроблено висновок про те, що відповідач як колишній член сім`ї позивачки, втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї. Судом встановлено, що подружні відносини між сторонами приринено, відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає більше семи років, особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, між сторонами відстутня домовленість щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації понад один рік. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірному будинку залежить від права самого власника і є похідним від нього. Оскільки позивач є власником домоволодіння, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися її майном. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є власником зазначеного житлового будинку, і на даний час не бажає, щоб відповідач був зареєстрованим в ньому, то вона відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи вище наведене суд зауважує, що дієвим способом захисту права власності позивача, виходячи з приписів норм матеріального права, буде усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином встановивши, що відповідач не є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації у спірному житловому будинку не проживає понад один рік, особисті речі там не зберігає, договору з власником про порядок проживання та утримання житлового будинку відповідач не укладав, суд приходить до висновку, що останній є таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Висновки суду. На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі до суду позову, сформованого в системі «Електронний суд», про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн згідно платіжної інструкції від 18.11.2024 (а.с. 6), що відповідає положенням ч. 4 Закону України «Про судовий збір». Відповідно, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] , з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 1211,20 грн. сплаченого судового збору. Стосовно вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із наданням їй професійної правничої допомоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В позовній заяві представником позивача зазначено, що витрати [PERSON] на правничу допомогу складають 12000,00 грн. Суд констатує, що у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Разом з тим, стороною позивача не долучено до позовної заяви жодних доказів про вказані судові витрати, зокрема попереднього розрахунку суми судових витрат, квитанції про оплату за надання правничої допомоги, які б підтверджували такі витрати, а тому вони не підтверджені належними доказами. З огляду на викладене, витрати [PERSON] , понесені у зв`язку із наданням їй професійної правничої допомоги, стягненню з відповідача не підлягають, оскільки належним чином не підтверджені. На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 3, 57 СК України,

Outcome: approved