Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

У січні 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року в розмірі 2054,69 доларів США, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1235,89 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 358,56 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 386,18 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 74,06 доларів США, а також судові витрати по справі у розмірі 2684 грн. 26 вересня 2024 року (сформовано в системі Електронний суд 05 червня 2024 року) представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву в якій просила відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що заборгованість за кредитним договором відсутня, оскільки відповідачем було сплачено залишок суми заборгованості 11 липня 2023 року у розмірі 1765,54 дол. США. 21 червня 2024 року представником позивача подано до суду відзив на позовну заяву в якій зазначили, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості, договірні відносини між сторонами не припинилися, тому банк продовжував нарахування заборгованості. 10 лютого 2025 року представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких ще раз наголосила на тому, що Верховним судом у справі №234/3840/15 було здійснено перерахунок заборгованості за кредитним договором у розмірі 1765,54 дол. США, яку і було сплачено відповідачем. 20 лютого 2025 року представник позивача надали до суду письмові пояснення в яких зазначили, що прийняття рішень судами не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання кредитної заборгованості, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 листопада 2006 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № КТНЗАК10580395. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 37148,18 доларів США на термін до 23 листопада 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. За умовами договору відповідач отримав від позивача кредит в розмірі 37148,10 доларів США на наступні цілі: 25228,00 доларів США на купівлю автомобіля, 11920,10 доларів США на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.11.2013 року. 22 серпня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою зменшено суму заборгованості за кредитом та визначено суму боргу у розмірі 5 919,77 дол. США, терміном повернення - до 23 січня 2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 24.11.2006 р. уклали договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль Chrysler, модель: Sebring, рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить йому на праві власності. За умовами додаткового договору позичальник [PERSON] зобов`язаний з 22 серпня 2013 року сплачувати банку щомісяця по 410,84 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором від 24 листопада 2006 року відповідно до графіка погашення кредиту. На 22 серпня 2013 року відповідно до додатку до Додаткової угоди № 1 залишок заборгованості по кредиту складав 5919,77 дол. США. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу у користування кредитні кошти. Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором №КФЗЗБК10580395 від 24 листопада 2006 року вбачається, що станом на 20 жовтня 2023 року загальна заборгованість за кредитним договором складає 2054,69 доларів США, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1235,89 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 358,56 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 386,18 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 74,06 доларів США. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 72 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). У відповідність до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При вирішення даної справи судом також було враховано постанову Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 234/19440/15 в якій він зазначив, що 02 серпня 2013 року відповідач (АТ КБ «Приватбанк») на підставі вимоги ПрАТ СК «ІНГОССТРАХ» списав гроші у сумі 40779,68 грн. з карткового рахунку № [NUMBER] , який був відкритий позивачем 24 березня 2011 року шляхом укладення договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку № [NUMBER] , дебетова особиста картка, кредитний ліміт за карткою «Універсальна» - 0. 31 серпня 2013 року відповідач перевів правовідносини з карткового рахунку на кредитні за системою овердрафт та почав нараховувати позивачу відсотки за прострочену заборгованість та штрафи. Тобто, АТ КБ «Приватбанк» не у відповідності до договору про відкриття банківського рахунку у зв`язку зі списанням вказаної суми відкрив рахунок для штрафів № 88008600179794, внаслідок чого [PERSON] втратив можливість сплачувати щомісячні платежі за кредитними договорами № КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 (кредитно-іпотечний договір) та № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року (авто в кредит), так як усі платежі автоматично списувались на рахунок для штрафів, що призвело до перешкоджання у виконанні інших договорів, наслідком чого є накопичення пені та штрафів, поточної заборгованості. Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 234/19440/15-ц зазначив, що неправомірні дії відповідача зі списання грошових коштів із карткового рахунку позивача за вимогою третьої особи призвели до таких наслідків, як утворення заборгованості, нарахування відсотків і штрафів, після чого відповідач відкрив на ім`я позивача рахунок для штрафів, внаслідок чого позивач втратив можливість сплачувати щомісячні платежі за вищевказаними кредитними договорами, оскільки всі платежі автоматично списувалися на рахунок для штрафів, що, як правильно вважав суд, свідчить про перешкоджання позивачу відповідачем у виконанні зазначених договорів. АТ КБ «Приватбанк» застосував положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та не нараховував [PERSON] пеню після 14 квітня 2014 року за невиконання умов кредитного договору від 24 листопада 2006 року № КТНЗАК10580395. 02 серпня 2013 року АТ КБ «Приватбанк» на підставі вимоги Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ІНГОССТРАХ» списав гроші у сумі 40779,68 грн. з карткового рахунку № [NUMBER] , який був відкритий [PERSON] 24 березня 2011 року шляхом укладення договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку № [NUMBER] , дебетова особиста картка, кредитний ліміт за карткою «Універсальна» - 0. 31 серпня 2013 року банк перевів правовідносини з карткового рахунку на кредитні за системою овердрафт та почав нараховувати позивачу проценти за прострочену заборгованість та штрафи. Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» не у відповідності до договору про відкриття банківського рахунку у зв`язку зі списанням вказаної суми відкрив рахунок для штрафів № 88008600179794, внаслідок чого [PERSON] втратив можливість сплачувати щомісячні платежі за кредитними договорами № КТТ2GK00000017 від 10 травня 2007 року (кредитно-іпотечний договір) та № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року (авто в кредит), оскільки усі платежі автоматично списувались на рахунок для штрафів, що призвело до перешкоджання у виконанні інших договорів, наслідком чого є накопичення пені та штрафів, поточної заборгованості. Умовами пункту 1.1 кредитного договору від 24 листопада 2006 року та пункту 3 додаткової угоди від 22 серпня 2013 року, яким внесено зміни до кредитного договору від 24 листопада 2006 року пункт 7.1 кредитного договору викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 24 листопада 2006 року по 23 січня 2015 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії кредиту у розмірі 25 228,00 доларів США на наступні цілі: на купівлю автомобіля, а також у розмірі 15 465,76 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту з моменту настання кредиту, щомісяця період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 15 по 20 число кожного місяця.» Пунктом 6.2 кредитного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахуваннями банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневу еквіваленті за курсом Національного банку на дату сплати. Вказана вимога банку задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 кредитного договору, тобто за послуги, які банк вчиняє на власну користь. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Отже, умови кредитного договору від 24 листопада 2006 року, визначені пунктом 1.1 та додаткової угоди від 22 серпня 2013 року, визначені пунктом 3, за яким банк стягує винагороду за проведення додаткового моніторингу, визначеного у пункті 6.2 кредитного договору, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахуваннями банком на останній термін сплати, є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і задоволенню не підлягають. Крім того, з наданих позивачем доказів встановлено, що на погашення боргу відповідач вніс 4 629,47 доларів США, а саме: 22 листопада 2013 року 1256,83 доларів США, 16 грудня 2013 року 3 250,92 доларів США, 28 квітня 2014 року 116,38 доларів США, 17 березня 2014 року 2,34 доларів США, 05 листопада 2014 року 3 доларів США, всього 4 629,47 доларів США. Тобто, зазначені суми відповідач вносив після укладення додаткового договору, тобто після 22 серпня 2013 року. Із додатку до додаткової угоди № 1 вбачається, що за період з 22 серпня 2013 року по 23 січня 2015 року, за вирахуванням щомісячної комісії, позичальник мав сплатити банку 6 395,01 доларів США, із яких: 5 919,77 доларів США тіло кредиту, 475,24 доларів США проценти, визначені умовами кредитного договору. Таким чином, після укладення додаткового договору (22 серпня 2013 року) та до закінчення дії кредитного договору (23 січня 2015 року), відповідач повернув банку 4 629,47 доларів США. З урахуванням розміру сум належних до сплати згідно з додатком до додаткової угоди № 1, неповернутою залишилася сума у розмірі 1 765,54 доларів США. Колегія суддів звертає увагу на те, що після укладення 22 серпня 2013 року додаткової угоди та визначення сторонами нового розміру кредиту та строків сплати цих кредитних коштів у додатку до додаткової угоди № 1, була відсутня необхідність у аналізі графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частину договору від 24 листопада 2006 року (первісний кредитний договір). При цьому колегія суддів вважає правильним висновки суду першої інстанції про те, що після спливу визначеного договором позики строку (23 січня 2015 року), позивач у порушення вимог частини другої статті 1050 ЦК України продовжував нараховувати проценти за кредитом. З урахування встановлених фактичних обставин справи судами попередніх інстанцій та висновків, яких дійшов суд касаційної інстанції вище, розмір заборгованості, яка залишилася несплаченою позичальником [PERSON] банку за кредитним договором від 24 листопада 2006 року зі змінами, становить 1 765,54 доларів США. Згідно наданої до суду виписки по рахунку відповідача, останнім 11 липня 2023 року було сплачено грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року у розмірі 1765,54 доларів США. А отже заборгованість за вищевказаним кредитним договором було повністю сплачена відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За правилами ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як передбачено ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження здійснення відповідачем відповідних витрат по сплаті зазначеного розміру правничої допомоги, суду надано Договір про надання правової допомоги від 26 березня 2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/н від 16 квітня 2024 року на суму 10000 грн. Виходячи з виконаних адвокатом послуг, розміру позовних вимог, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги відповідачу, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених відповідачем у розмірі 10000 грн. на правничу допомогу, є обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved