Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Гадяцької міської ради, треті особи: [PERSON] , Українська універсальна біржа, приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Ніна Миколаївна про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що мати позивача [PERSON] стала власницею 57/100 частини будинку в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстрований Українською універсальною біржею 15.10.1999 року №НГ-97. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем за законом після померлої є позивач, який прийняв у встановленому законом порядку спадщину після її смерті. Постановою приватного нотаріуса Заєць Н.М. йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок, оскільки договір купівлі-продажу не зареєстрований у встановленому порядку, що тягне за собою недійсність договору. У судове засідання позивач не з`явився, надавши суду письмові заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Проти позовних вимог не заперечують. Третя особа приватний нотаріус Заєць Н.М. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі та пояснення по справі. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Українською універсальною біржею 15 жовтня 1999 року зареєстровано договір № НГ-97 купівлі-продажу. Сторонами вказаного договору були [PERSON] (продавець) та [PERSON] , (покупець). Продавець продав, а покупець купила нерухоме майно: 57/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з житлового будинку А 1, літньої кухні Б, сараю В, вбиральні Г, гаража Д, літньої кухні Ж, вбиральні О, колонки К, колонки Л, огорожі № 1-2. Таким чином, [PERSON] стала власницею 57/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок розділено на дві окремі частини з відокремленими входами, фактично це два окремих житлових приміщення. У першій частині проживала [PERSON] та зараз проживає [PERSON] , а в другій [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що Гадяцьким ВДРАЦС у Миргородському районі Полтавської області Східного МУМЮ 10.05.2024 видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина на все її майно, до складу якої входить і 57/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. за № 156/2024. Постановою приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. від 11.12.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 57/100 частини житлового будинку після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу № НГ-97 від 15.10.1999, зареєстрований на Українській універсальній біржі не відповідає вимогам закону, а саме ст. 227 ЦК УРСР, що тягне за собою недійсність договору. Частиною 1 ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 03 грудня 2024 року ПП ПБТІ «Інвентаризатор» був виготовлений технічний паспорт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта, житловий будинок позначений літ. «А-1» 1906 року побудови, літня кухня літ. Б, б1; погріб вхідний літ. б; сарай літ. б2; сарай літ. б3; вбиральня літ. Г; гараж літ. Д; сарай літ. д; літня кухня літ. Ж; сарай літ. З; вбиральня літ. О; огорожа № 1; огорожа № 5; колонка питна № 3; колонка питна № 4. Відповідно до реєстрового напису, зазначеного у договорі купівлі-продажу № НГ 97 від 15.10.1999, 57/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] зареєстровано в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації на право особистої власності за [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 9, за реєстровим № 842 від 25.10.1999. Зобов`язання по цьому договору [PERSON] виконано в повному обсязі, вона сплатила продавцю кошти за будинок в сумі 2000 грн, а продавець [PERSON] віддала їй документи на майно, а саме технічний паспорт, виготовлений станом на 04.05.1995 року. У пункті 6.5 договору купівлі-продажу вказано, що договір зареєстровано на УУБ та на підставі ст. 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню. Це свідчить про те, що при купівлі-продажу будинку ні покупець [PERSON] , ні продавець [PERSON] не знали про необхідність нотаріального посвідчення такого договору. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Цивільні відносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом\~України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу будинку було укладено 15 жовтня 1999 року, тому на момент переходу права власності до [PERSON] правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК\~УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка втратила чинність 06.11.2009, роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є член біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договір купівлі-продажу складено та зареєстровано 15 жовтня 1999 року на Українській універсальній біржі. При цьому, здійснивши державну реєстрацію в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації власності на вказаний будинок за реєстровим № 842 від 25.10.1999, держава цим самим визнала право власності [PERSON] на будинок за адресою: [ADDRESS] , як таке, що виникло на підставах не заборонених законом. Закон України «Про товарну\~біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам\~біржі\~проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній\~біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на\~біржі\~не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. У такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно, в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало.\~Необхідні зміни до\~ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У Законі України «Про товарну\~біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на\~біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Водночас, зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не визнавався недійсним, як оспорюваний у частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну\~біржу». Частиною 3 статті 334 ЦК України\~передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає в набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зобов`язання за договором купівлі-продажу житлового будинку сторонами договору, були виконані. Проте, у порушення вищевказаних вимог, оформлення обумовленого договору купівлі-продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку не відбулося. Згідно з ч. 2\~ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічна норма прописана і у Цивільному кодексі України в редакції 2004 року, а саме згідно\~ч. 2 ст. 220 ЦК України,\~якщо\~сторони домовилися\~щодо усіх\~істотних умов\~договору,\~що підтверджується\~письмовими доказами,\~і відбулося\~повне або\~часткове виконання\~договору,\~але одна\~із сторін\~ухилилася від\~його нотаріального\~посвідчення,\~суд може\~визнати такий\~договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи те, що повне виконання договору купівлі - продажу відбулося, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважаю, що вказаний правочин є дійсним і [PERSON] за життя законно на праві приватної власності володіла 57/100 частинами будинку за адресою: [ADDRESS] та дає [PERSON] право спадкувати вказане нерухоме майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі\~ст.\~1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як слідує зі змісту п. п. 5, 10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування",\~за відсутності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, або у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємець має право пред`явити вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, то суд приходить до висновку, що позов є таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved