Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

09 грудня 2024 року [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Седун Д. В., через канцелярію суду звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Житлово-будівельний кооператив «Харчовик-2» (далі - ЖБК «Харчовик-2») про визнання права власності на частину квартири. Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1976 року до 11 квітня 1989 року. В період перебування у шлюбних відносинах позивач був вселений до квартири [ADDRESS] , набув членство ЖБК «Харчовик-2», сім`єю були сплачені пайові внески до зазначеного ЖБК за вказану квартиру. У 2000 році за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: ЖБК «Харчовик-2», [PERSON] про визнання права власності, судом ухвалено рішення, яким визнано за [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Вказує, що інша частина 1/3 частини вищезазначеної квартири ні за ким не зареєстрована, а тому потребує правового впорядкування для недопущення шахрайських дій щодо реєстрації незареєстрованого майна іншими особами, можливості розпоряджатись цим майном, в тому числі заповідати, тощо. Зазначає, що рішення Харківського районного суду міста Києва від 04 липня 2000 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: ЖБК «Харчовик-2», [PERSON] про визнання права власності має преюдиційне значення, а встановлені у ньому обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України. На даний час у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами його права власності на кооперативну квартиру, набутої позивачем свого часу правомірно, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись з надим позовом до суду. На підставі викладеного, позивач просить суд: ?визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09 січня 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява, яка за своїм змістом є відзивом на позовну заяву, відповідно до якої [PERSON] не заперечує у задоволенні позовних вимог, повідомила, що 1/3 частини квартири [ADDRESS] залишаються не зареєстрованими, що створює перешкоди і позивачу як співвласнику 2/3 частини квартири щодо реалізації прав власника. Додатково підтвердила, що пайові внески за спірну квартиру вносились як до укладення шлюбу з позивачем, так і під час перебування у шлюбних відносинах, так і після їх припинення. 09 січня 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надішли пояснення від ЖБК «Харчовик-2», відповідно до яких третя особа не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено статті 279 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 липня 1976 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача (а. с. 8 зв.). [PERSON] з 14 вересня 1976 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8 зв.). 11 квітня 1989 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 31). Згідно довідки ЖБК «Харчовик-2» від 23 жовтня 2024 року №15 [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , але він не проживає за місцем реєстрації. Пайовий внесок за квартиру у розмірі 5021,13 рублів повністю сплачені 01 січня 1989 року (а. с. 13, 18). У відповіді на адвокатський запит ЖБК «Харчовик -2» повідомило Седун Д. В. листом від 25 листопада 2024 року №21 про те, зокрема, що 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] згідно рішення Харківського районного суду міста Києва від 01 липня 2000 року належить [PERSON] . На 1/3 частини квартири немає документів підтверджуючих право власності [PERSON] та [PERSON] . Документів підтверджуючих вступ у члени кооперативу [PERSON] та [PERSON] відсутні. Ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 28 жовтня 1974 року надавався [PERSON] (а. с. 17). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 02 серпня 2012 року внесено запис про право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , підстава внесення - рішення Харківського районного суду м. Києва від 04 липня 2000 року (а. с. 19). Відповідно до рішення Харківського районного суду м. Києва від 04 липня 2000 року, позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: ЖБК «Харчовик-2», [PERSON] про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . У рішенні Харківського районного суду м. Києва від 04 липня 2000 року встановлені наступні фактичні обставини справи: «24 липня 1976 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , 1977 року народження. З довідки, наданої ЖБК «Харчовик-2» вбачається, що позивачка у 1972 році внесла 40% пайового внеску з метою одержавння однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно рішення Харківського районного суду міста Києва від 24 лютого 1989 року вбачається і це фактично підтверджено, що сторони з 1980 року перестали підтримувати шлюбні відносини, з того часу перестали вести спільне господарство. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу було отримано 11 квітня 1989 року. Як вбачається з матеріалів справи лише позивачка являлась членом ЖБК «Харчовик-2», вона ж вносила і пайові внески за спірну квартиру, які сплачувались нею до 01 січня 1990 року. Рішенням загальних зборів членів ЖБК у 1989 році [PERSON] та [PERSON] прийняті членами кооперативу «Харчовик-2» і їм була надана спірна квартира. З матеріалів справи вбачається, що пайовий внесок ні відповідачем ні сином не вносився, оскільки його вносила позивачка. Про рішення загальних зборів позивачка до моменту звернення до суду не знала. Пайовий внесок позивачці не повертався. Вищевикладене свідчить, що позивачка, являючись членом кооперативу «Харчовик-2» самостійно вносила пайові внески, як до шлюбу, так і тривалий час після його розірвання, після припинення фактичних сімейно-шлюбних відносин. Суд вважає що позивачка набула право власності на 2/3 частини спірної квартири, оскільки 60% її вартості нею були сплачені під час зареєстрованого шлюбу, оскільки сторони вели спільне господарство. Так, [PERSON] позивачка по справі в 1972 році внесла 40% пайового внеску, що становило 2 199,86 крб. За період з 10 грудня 1974 року до 14 вересня 1976 року нею було сплачено ще 368,72 крб. в рахунок погашення суми за спірну квартиру. Під час сумісного проживання в квартирі сторін по справі була сплачена позика в сумі 2 452,41 крб.» У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є визнання права. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час видачі ордера на спірну квартиру та повної сплати пайових внесків (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час видачі ордера на спірну квартиру та повної сплати пайових внесків (далі - ЦК УРСР) визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Частинами першою, четвертою статті 113 ЦК УРСР передбачено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 6, 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 Житлового кодексу Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Оцінивши у справі докази що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку що позивач, будучи членом кооперативу ЖБК "Харчовик-2" під час перебування у шлюбних відносинах сплатив разом з відповідачем [PERSON] пайовий внесок за спірну квартиру у розмірі 2 452,41 крб., що підтверджується рішенням Харківського районного суду м. Києва від 04 липня 200 року, яке має преюдиційне значення у даній справі, таким чином [PERSON] набув свою частку у спірній квартирі пропорційно сплаченого пайового внеску, при ухваленні рішенні суд враховує позицію відповідача, яка визнала вказані обставини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Житлово-будівельний кооператив «Харчовик-2» про визнання права власності на частину квартири підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved