Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод користування майном, в обґрунтування зазначивши наступне. З відповідачем [PERSON] він перебував у шлюбі з 07.06.2014 до 16.12.2021. Шлюб було розірвано в судовому порядку і таке рішення набрало законної сили 16.12.2021. Від цього шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З відповідачем також проживає її повнолітній син [PERSON] . У період спільного проживання ними, як подружжям було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана 06.02.2018 та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана 07.08.2018 і власниками цих квартир записана [PERSON] . Також був придбаний легковий автомобіль «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, власником якого був записаний він [PERSON] . Загалом вартість вищевказаного майна становить 2803159,00 грн., при цьому ідеальний розмір часток кожного із подружжя становить 1401579,50 грн. Враховуючи вимоги чинного законодавства та позицію Верховного Суду, а також неподільність нерухомого майна, він пропонує трикімнатну квартиру та автомобіль залишити у власності відповідача [PERSON] , двокімнатну квартиру залишити йому, та зобов`язати колишню дружину сплатити йому різницю у розмірі вартості майна, а саме 137113,00 грн. Вважає, що такий розподіл відповідатиме інтересам сім`ї [PERSON] та інтересам дітей, так як залишена їй трикімнатна квартира за кількістю кімнат та загальної площі є кращим варіантом у порівнянні з двокімнатною квартирою, що буде визнана його власністю. Також такий варіант розподілу не порушуватиме прав відповідачів і з тих підстав, що обидві квартири є благоустроєними, мають усі необхідні комунальні зручності та розташовані в центральній частині міста. Крім того, сім`я [PERSON] станом на час звернення до суду з цим позовом, фактично проживає у трикімнатній квартирі, тому такий розподіл не порушить фактично складений порядок користування майном. Залишений [PERSON] у власності автомобіль також буде необхідним для використання сім`ї, розширить можливості та потреби дітей у побуті та сприятиме їх розвитку. Запропонований ним варіант розподілу спільного майна подружжя відповідатиме ефективному способу захисту та не призведе до негативних наслідків та погіршення житлових прав інших осіб. На даний час автомобіль знаходиться у користуванні відповідача [PERSON] , якому він передав цей автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від нього. У зв`язку з тим, що у відповідача [PERSON] знаходяться у користуванні дві квартири та ключі від них, він не має можливості користуватися жодною із квартир, а тому і стає питання щодо зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні майном, а саме двокімнатною квартирою на яку він просить суд визнати за ним право власності. Просить суд постановити рішення про поділ спільного майна подружжя у такому порядку: Залишити у власності [PERSON] трикімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] , загальною площею 76,2 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м, вартістю 1378152,00 грн. Визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартістю 160540,00 грн. Визнати за ним, [PERSON] , право власності на двокімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] , вартістю 1264466,00 грн. Зобов`язати [PERSON] не чинити йому, [PERSON] , перешкод у володіння і користуванні двокімнатною квартирою, розташованою в [ADDRESS] ; передати йому усі ключі від усіх дверей двокімнатної квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на його користь різницю вартості часток у праві спільної сумісної власності на майно подружжя 137113,00 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати по справі: загальну суму судового збору 14493,60 грн.; витрати на отримання документів інвентаризаційної справи в Уманському КП ЧООБТІ 490,00 грн.; оплату адвокатських послуг 5000,00 грн. та експертних послуг 5000,00 грн. В подальшому, позивач [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, враховуючи, що до суду він звернувся у 2022 році, а прожитковий мінімум на одну особу станом на 01.12.2022 становив 2684,00 грн., а тому саме цю суму слід брати до уваги при розрахунку ставки судового збору. У зв`язку із зазначеним просить суд уточнити позовні вимоги, виклавши їх у наступній редакції. Залишити у власності [PERSON] трикімнатну квартиру розташовану в [ADDRESS] , загальною площею 76,2 кв.м, житловою площею 51,7 кв.м, вартістю 1378153,00 грн. Визнати за [PERSON] право власності на легковий автомобіль «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартістю 160540,00 грн. Визнати за ним, [PERSON] , право власності на двокімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] , вартістю 1264466,00 грн. Зобов`язати [PERSON] не чинити йому, [PERSON] , перешкод у володіння і користуванні двокімнатною квартирою, розташованою в [ADDRESS] ; передати йому усі ключі від усіх дверей двокімнатної квартири [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] наступне майно: автомобіль «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 24.09.2020 та ключі до замку запалювання даного автомобіля. Стягнути з [PERSON] на його користь різницю вартості часток у праві спільної сумісної власності на майно подружжя 137113,00 грн. Стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] судові витрати по справі: загальну суму судового збору 15567,20 грн.; витрати на отримання документів інвентаризаційної справи в Уманському КП ЧООБТІ 490,00 грн.; оплату адвокатських послуг 5000,00 грн. та експертних послуг 5000,00 грн. На адресу суду представник відповідача [PERSON] - адвокат Прудивус М.А. подав до суду відзив, у якому зазначив про наступне. Дійсно, 07.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2021 року вказаний шлюб був розірваний і при цьому, в рішенні суду встановлено обставину, що не потребує доказування, а саме, що сторони не проживають спільно вже більше року до моменту звернення позивача з позовом про розлучення, тобто з січня 2020 року. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував лише навколо частини майна, що придбавалося під час шлюбу між позивачем та відповідачем, а саме квартири [ADDRESS] трикімнатна, що придбана 06 лютого 2018 року у відповідності з договором купівлі-продажу [PERSON] ; квартира [ADDRESS] двокімнатна, що придбана у відповідності до договору купівлі-продажу від 07.08.2018 [PERSON] для свого сина [PERSON] , що був на момент придбання неповнолітнім; легковий автомобіль Рено Кліо, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що дійсно придбавався за спільні сімейні кошти позивачем для сина від попереднього шлюбу відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] , минуючи уточнення за чиї саме кошти придбавались вищевказані квартири, зазначає про їх спільну сумісну власність, покладаючись виключно на презумпцію спільної сумісності майна, як майно, що придбано в шлюбі. Однак, вирішуючи спори між подружжям щодо поділу майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, 06 лютого 2018 року [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого нотаріусом і, як вбачається з оціночної вартості, що визначена позивачем, вона навіть трохи менша за вартість придбання 47000 доларів США. При цьому, для придбання вказаної квартири [PERSON] були використані її особисті, зароблені нею, кошти, а саме за використання права на комп`ютерну програму, що підтверджується виписками із банківських рахунків. Так, відповідачем [PERSON] було отримано кошти у розмірі 66000 доларів США, із яких вона 24.01.2018 зняла суму у розмірі 65000 доларів США саме для розрахунку із продавцем квартири та нотаріальної послуги, але угоду про купівлю квартири вони змогли оформити лише 06 лютого, так як виникла потреба у виготовленні відповідних документів. Решта ж коштів була витрачена на купівлю меблів, побутової техніки та ремонт в кухні. 07 серпня 2018 року [PERSON] також придбала для свого неповнолітнього на той час сина від попереднього шлюбу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ця квартира була придбана за суму 29000 доларів США, які також були сплачені на її рахунок за використання комп`ютерної програми. У зв`язку з придбання квартири, вона зняла ці кошти, а також зняла 1844 доларів США на оформлення, нотаріальні послуги та податки. Разом з тим, позивач [PERSON] у своєму позові не вказав, що під час шлюбу за особисті та кредитні кошти [PERSON] , також було придбано автомобіль Renault Koleos 2.0 dCi CVT д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] на сьогодні [NUMBER] в автосалоні у 2018 році за майже 1 мільйон гривень, який дійсно придбавався [PERSON] для сім`ї, на якому мав їздити чоловік [PERSON] , оскільки вона не має водійського посвідчення та погодилася на такий дороговартісний автомобіль, оскільки стосунки у сім`ї були нормальні, позивач добре відносився до сина [PERSON] від попереднього шлюбу. Позивач не згадує, що за спільні сімейні кошти також був придбаний гараж № [NUMBER] у автогаражному кооперативі «Автовокзальний» на вул. Тищика за еквівалент, на той час, 5000 доларів США. Позивач, звернувшись до суду з цим позовом, не надав суду жодного доказу щодо своїх заробітків у вказаний період, приховуючи, що у 2018 році він працював менеджером у будівельному магазині та мав зарплатню близько 5000 гривень в місяць і, очевидно, не мав можливості на такі коштові придбання, як дві квартири в один рік та новий автомобіль з автосалону. Після розірвання шлюбу, з метою уникнення розподілу майна подружжя, позивач переоформив право власності на спірний транспортний засіб на свою маму, та разом із позовом звернувся до адміністрації автогаража та переоформив і права на гараж на свою маму, тому підтверджуючих даних для вирішення питання про гараж у [PERSON] не має, тав зв`язку з тим, що позивач переоформив права на авто, взагалі відпала потреба у пред`явленні прав на гараж. Такі угоди, не були укладеними в інтересах сім`ї та, крім того, у відповідності до оголошень на доступних інтернет-сайтах купівлі-продажу, наявне оголошення про продаж спірного автомобіля за 24500 доларів США, у якому вказаний мобільний телефон саме позивача у справі. Таким чином, хоча спірний автомобіль та гараж і були придбані за більшу частину коштів належних саме [PERSON] , з огляду на вчинені [PERSON] дії по приховуванню майна від поділу, вартість майна, що приховано [PERSON] від поділу склала 29500 доларів США, що на сьогодні за комерційним курсом складає 1180000 грн. [PERSON] вважає такі придбання як спільне сумісне майно подружжя. Стосовно ж автомобіля Рено Кліо 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що дійсно придбавався для сина [PERSON] від попереднього шлюбу [PERSON] , за її особисті кошти, але через відсутність відповідного документального підтвердження, відповідач [PERSON] не заперечує щодо визнання такого автомобіля спільним сумісним майном подружжя та заявляти про його поділ врахування вартості автомобіля при кінцевому поділі майна та визначення часток. При цьому, вважає, що вказана позивачем вартість цього автомобіля у розмірі 5000 доларів США є значно завищеною для старенького авто з пробігом і може становити близько 3000 доларів США. Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у ряді постанов, а також вимог СК України, у вказаному випадку спільним сумісним майном подружжя можна визнати лише автомобіль Рено Кліа, 2007 року випуску, а також відчужені на користь матері позивача автомобіль Renault Koleos 2.0 dCi д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] на сьогодні [NUMBER] та автогараж № 240 в кооперативі «Автогаражний». Все інше заявлене [PERSON] майно, а саме дві спірні квартири, є особистою власністю відповідача [PERSON] , придбаними за її власні кошти, хоча і в шлюбі. Таким чином, вартість частки кожного із подружжя складає 16250 доларів СЩА. При цьому, у спільній сумісній власності продовжує перебувати лише автомобіль Рено Кліо, д.н.з. [NUMBER] , про поділ якого заявлено позов та позивач [PERSON] в своїх позовних вимогах заявляє про залишення вказаного автомобіля у власності [PERSON] та стягнення з останньої на користь позивача, розрахунково 3000 доларів США. З врахуванням того, що [PERSON] самовільно розпорядився частиною спільного майна, а саме іншого автомобіля та гаража, загальною вартістю 29500 доларів США, різниця у вартості спільного сумісного майна в сумі за врахуванням вартості автомобіля Рено Кліо, що залишається при поділі [PERSON] в сумі 13250 доларів США має бути стягнута саме з [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя в частині квартири [ADDRESS] трикімнатна квартира, що придбана 06 лютого 2018 року у відповідності з договором купівлі-продажу [PERSON] за особисті кошти; квартири [ADDRESS] двокімнатна квартира, що придбана у відповідності до договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року [PERSON] за свої особисті кошти та для свого сина [PERSON] , що був на момент придбання неповнолітнім. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та викладені в позові обставини. Пояснив, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON] ними за спільні кошти було придбано майно, в тому числі дві спірні квартири та спірний автомобіль. Після розлучення вказане майно перебуває у власності відповідача, його колишньої дружини. У одній квартирі вона проживає разом з двома їх неповнолітніми дітьми, а іншу квартиру здає в оренду. Спірним автомобілем користується відповідач [PERSON] , який є сином [PERSON] від попереднього шлюбу. Вказав, що він особисто віддав ключі від авто [PERSON] та дозволив їм користуватися, але після розірвання шлюбу в усній формі попросив повернути авто йому, однак пасинок відмовився. Також його колишня дружина перешкоджає йому у користуванні квартирами, не дає ключі від квартир та доступу до них. Категорично не погоджується з позицією відповідача щодо нібито придбання квартир за її власні кошти, оскільки ці квартири були придбані ними у шлюбі та за спільно зароблені гроші. Рахунки, на які поступали гроші, нібито заробіток відповідача, остання відкривала на його прохання. Він також займається підприємницькою діяльністю та має достойний заробіток. Оскільки в добровільному порядку вирішити спір щодо спірного майна не вдалося, він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Вважає, що запропонований ним варіант розподілу спільного майна подружжя, є найбільш сприятливим та таким, що відповідатиме інтересам його колишньої дружини та спільних дітей, тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вважає, що його довірителем надано достатньо доказів в підтвердження позовних вимог, а саме того факту, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і у цей період, саме за спільні кошти придбали спірні дві квартири та автомобіль. У зв`язку з певними сімейними обставинами, договори купівлі-продажу укладалися від імені дружини його довірителя і, як наслідок, були зареєстровані за [PERSON] , але на купівлю квартир позивач надавав відповідну згоду, що також підтверджує, що квартири купувалися за спільні кошти подружжя і для родини чоловіка, дружини та їх двох дітей. За певних обставин шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний, після чого його довіритель почав проживати окремо, а колишня дружина з їх дітьми залишилася проживати у трикімнатній квартирі, при цьому доступу до квартир та ключів від них позивач не має. Спірний автомобіль також був придбаний за спільні кошти у період шлюбу, але позивач в усній формі, оскільки вони були однією сім`єю, цей автомобіль разом з свідоцтвом на нього передав у користування пасинку, сину його дружини від першого шлюбу. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився в користуванні пасинка, при чому, його довіритель намагався повернути собі автомобіль, але відповідачі транспортний засіб не передали, тому авто також продовжує перебувати у володінні відповідачів. Вважає, що посилання [PERSON] на те, що нібито лише вона заробляла кошти та придбала квартири за власну заробітну плату, нічим не підтверджується, оскільки все майно купувалося в шлюбі для сім`ї та відповідачем презумпція спільної сумісної власності на вказане майно на спростована. У зв`язку з цим просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Пояснила, що спірне майно купувалося особисто за її власні кошти, а саме за її власні кошти та кошти, які нею були взяті в борг у знайомих. Двокімнатну квартиру вона взагалі купувала для свого сина, але оскільки він на той час був неповнолітнім, квартира була оформлена на її ім`я. Її чоловік у цей період працював менеджером і розмір його заробітної плати був мінімальним. Також вказала, що після розлучення колишній чоловік не звертався до неї з питань користування житлом. Крім того, зазначила, що її син від попереднього шлюбу користувався спірним автомобілем, але потрапив в ДТП і станом на зараз ним не користується. Де перебуває цей автомобіль, їй не відомо. Вважає, що квартири, які позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя, є її особистою власністю, придбані за її власні кошти, хоча й під час шлюбу з позивачем по справі. Спірним автомобілем вона не користується, де він перебуває не знає та категорично заперечує проти визнання за нею права власності на автомобіль. За вказаних обставин просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Дійсно його довіритель [PERSON] у період офіційних шлюбних стосунків з позивачем по справі за договорами купівлі-продажу придбала дві квартири, а також був придбаний для сім`ї автомобіль. Квартири купувалися за її власні кошти, а саме гонорар за проведену роботу, тому і були оформлені на неї. Одну із квартир його довіритель купувала для свого сина, але оформила її на себе, так як син був неповнолітнім. Вказує, що ними надано достатньо доказів на підтвердження отримання [PERSON] гонорару за виконану роботу та купівлю спірного майна за власні кошти. Крім того, вважає, що позивачем не надано жодного доказу чинення його довірителем перешкод позивачу в користуванні майном. У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просив суд розгляд справи проводити у його відсутність. При винесенні судового рішення покладався на думку суду. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволеннюя з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Суд враховує, що чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17 тощо. Судом встановлено, що у відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.11.2021, яке набрало законної сили 16.12.2021, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 07 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 243, був розірваний. Тобто з 07.06.2014 по 16.12.2021 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У вказаному шлюбі у позивача та відповідача народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Позивач звернувся до суду з цим позовом до одного з відповідачів [PERSON] , яка під час розгляду справи змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 27.10.2023 Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 08.11.2022 за № 314524830, власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Право власності на вказану квартиру за нею зареєстровано 06.02.2018 приватним нотаріусом Животовською Н.Г. Уманського районного нотаріального округу Черкаської області, на підставі договору купівлі-продажу № 478, укладеного 06.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Животовською Н.Г. Уманського районного нотаріального округу. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Животовською Н.Г., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 478, укладеного 06.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] , остання прийняла у власність (купила) квартиру номер [ADDRESS] . У відповідності до пункту 4.4. договору, на укладення цього договору надав згоду чоловік покупця, [PERSON] і така згода викладена у вигляді заяви. Також право власності на вищевказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 06.02.2018 за № 113043868. Крім того, у відповідності до вище вказаної інформаційної довідки щодо права власності сформованої 08.11.2022 за № 314524830, [PERSON] також є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 07.08.2018 приватним нотаріусом Карайкозою Г.І. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за № 2909, посвідченого Роголь Г.І. приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу. Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07.08.2018, посвідченого Роголь Г.І., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2909, [PERSON] прийняла (купила) квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 4.4. цього договору купівлі квартири здійснювалася за згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеною у формі заяви. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 07.08.2018 за № 133465291. У відповідності до повідомлення ТСЦ МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) від 09.11.2022 за № 31/23/24-906, згідно відомостей ЄДРТЗ МВС станом на 09 листопада 2022 року на ім`я [PERSON] зареєстровано транспортний засіб RENAULN CLIO, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 24.09.2020. Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України. Відповідач [PERSON] , заперечуючи щодо позовних вимог [PERSON] , стверджувала, що вказані спірні квартири, а саме квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , були придбані нею за власні кошти для власного використання, в тому числі одна із квартир придбана для її сина від попереднього шлюбу відповідача [PERSON] . На підтвердження відповідач [PERSON] надала виписки з банківських рахунків щодо проведення грошових операцій по двом різним банківським рахункам, без зазначення власників таких рахунків, у відповідності до яких у період з червня 2017 року по березень 2018 року по одному із рахунків, та у серпні 2018 року по іншому банківському рахунок було неодноразово здійснено нарахування значних сум коштів (деталі операції HONORARIUMIVANOVA LJUDMILA) та здійснення ряду витрат, в тому числі зняття готівки в січні та в березні 2018 року. При цьому будь-яких відомостей щодо слати коштів за придбання спірного майна, надані докази не містять. Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що спірні квартири, а саме квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , належать особисто відповідачу [PERSON] та є її особистою приватною власністю суду не надано. При цьому, суд бере до уваги той факт, що вказані квартири були придбані за письмовою згодою чоловіка покупця, а саме позивача по справі. Сутність поділу спільного майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст. 392 ЦК України\~передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст. 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога\~це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ ЦК України, в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України\~засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22. За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, що підлягає поділу, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення і вважає за можливе визнати майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб (легковий автомобіль) «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи позовні вимоги про частини поділу між сторонами, як об`єктів спільної сумісної власності подружжя квартир, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення варіанту, запропонованого позивачем по справі, та визнання права власності за ним на квартиру [ADDRESS] , та залишенням у власності відповідача [PERSON] іншої квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки площа зазначеної квартири більша ніж, квартири [ADDRESS] , та складається із трьох кімнат, враховуючи, що з відповідачем [PERSON] проживають неповнолітні діти сторін по справі. Задовольняючи позовні вимоги про поділ між сторонами обох спірних квартир саме за таким варіантом, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача, що ці квартири є об`єктом особистої приватної власності відповідача внаслідок набуття їх за рахунок отриманих нею гонорарів. Така оцінка судом зазначених тверджень сторони відповідача, сприйняття їх як помилкових та таких, що не відповідають дійсним обставинам спірних правовідносин сторін, зумовлена тим, що матеріали справи не містять жодних доказів набуття спірних квартир чи хоча б однієї з них саме за рахунок її особистих коштів та для власних потреб, чи для передачі у власність її сину від попереднього шлюбу [PERSON] . Навпаки, зі змісту договорів купівлі-продажу квартир вбачається, що квартири були придбані саме подружжям. Разом із цим, суд не погоджується з позицією позивача щодо спірного транспортного засобу, придбаного в період шлюбу між сторонами, оскільки позивачем не доведено, що вказаний транспортний засіб перебуває у володінні іншої особи, крім власника, яким згідно інформаційної довідки є саме позивач по справі [PERSON] . При цьому відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично не погоджувалася з визнанням за нею права власності на такий транспортний засіб. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу, але при цьому враховує, що вартість залишеної в її власності трикімнатної квартири перевищує вартість двокімнатної квартири, право власності на яку визнається судом за позивачем [PERSON] , тому визначаючи розмір грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля, суд виходить з наступного. Згідно визначеної експертом ринкової вартості спірного майна, вартість трикімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка залишається у власності [PERSON] становить 1\~378\~153,00 грн., вартість іншої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку визнається за [PERSON] становить 1\~264\~466,00 грн. Вартість спільного транспортного засобу, що за результатом поділу спільного майна залишається у власності позивача [PERSON] , становить 160\~540,00 грн., у зв`язку із зазначеним, позивач мав би сплатити відповідачу [PERSON] 1/2 вартості цього автомобіля, а саме 80270,00 грн. Тобто загальна вартість спільного майна подружжя становить 2\~803 159,00 грн. і частка кожного із подружжя має становити 1\~401 579,50 грн., у вказаному випадку вартість майна, яке є у власності позивача, згідно визначеного судом розподілу, становить 1\~425 006,00 грн., тому з позивача слід стягнути на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 23 426,50 грн. Щодо вимог позивача [PERSON] про зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні двокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язання відповідача [PERSON] не чинити перешкод у користуванні транспортним засобом «RENAULT CLIO», 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. Порядок здійснення права спільної сумісної власності визначено у частині першій статті 358 ЦК України, зокрема, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Висновком зробленим у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі №521/18161/15-ц, та пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Враховуючи вимоги ст. ст. 12 та 81 ЦПК України та позицію сторін, а також вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що позивачем [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження двокімнатною квартирою та автомобілем, суд не вбачає. Матеріали справи не містять будь яких доказів того, що [PERSON] у зв`язку з порушенням його права користування майном звертався до відповідачів чи до правоохоронних органів, або ж зафіксовував обставини таких порушень його права в будь-який інший спосіб. При цьому, в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що після розлучення позивач [PERSON] не звертався до неї з проханням надати йому ключі від квартири та повернути автомобіль, враховуючи те, що вона таким ТЗ не користується, та позивач не спростував таких пояснень [PERSON] . Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~пов`язаних із\~розглядом справи.\~До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~відповідно до\~ ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України\~належать витрати:\~на професійну\~правничу допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У пункті 45 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» міститься роз`яснення щодо порядку відшкодування витрат за проведення експертизи. Зокрема, після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених\~статтею 88 ЦПК України (ст. 141 ЦПК України в чинній редакції). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 15567,20 грн., що підтверджується квитанцією № 12 від 08.12.2022 на суму 14493,60 грн. та квитанцією № 12 від 03.01.2023 на суму 1073,60 грн. Крім того, позивач для визначення розміру вартості спірного майна та витребування необхідних доказів, а саме копії документів інвентаризаційних справ, звертався до КП ЧООБТІ та за отримання вказаних послуг сплатив 404,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17.11.2022 на суму 404,00 грн., квитанцією № 19313-1015748-60382 від 17.11.2022 на суму 490,00 грн. та квитанцією до прибуткового касового ордера № 22/11/01 від 22.11.2022 на суму 5000,00 грн. Також позивач [PERSON] просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., та в підтвердження отримання такої допомоги надав копію квитанції від 06.12.2022 про сплату ним 5000,00 грн. на користь адвоката Верещака П.М. Зазначена квитанція містить посилання адвоката на те, що вартість його послуг становить 5000,00 грн., та включає в себе підготовку матеріалів цивільної справи 2000,00 грн. та підготовку позовної заяви 3000,00 грн. Будь яких інших доказів отримання правової допомоги, таких як договір про надання правничої допомоги, розрахунку витрат по оплаті праці адвоката, детального опису робіт тощо, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у відповідності до п. 3 ч. 2 цієї статті судові витрати покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із зазначеним, оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений останнім судовий збір у розмірі 12651,43 грн. (враховуючи задоволені майнові вимоги в частині визнання за позивачем права власності на двокімнатну квартиру та залишення у його власності транспортного засобу), а також\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 5175,58 грн., тобто пропорційно розміру задоволених вимог. На думку суду саме такий розмір понесених позивачем витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial