Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

В грудні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення боргу шляхом визнання права власності на об`єкт нерухомості та просив: 1) в рамках відшкодування на предмет застави за борговим зобов`язанням визнати [PERSON] такою, що втратила право приватної власності на землю площею 0,14 гектарів за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5320280601:01:001:0364, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 2) в рамках відшкодування на предмет застави за борговим зобов`язанням визнати за [PERSON] право приватної власності на землю площею 0,14 гектарів за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5320280601:01:001:0364, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 3) в рамках відшкодування на предмет застави за борговим зобов`язанням визнати [PERSON] такою, що втратила право власності на будинок за адресою [ADDRESS] ; 4) в рамках відшкодування на предмет застави за борговим зобов`язанням визнати за [PERSON] право власності на будинок за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 25 квітня 2015 року громадянка України, [PERSON] , [INFO] , під розписку позичила у позивача в борг грошові кошти у розмірі 235 570 (двісті тридцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень, що в доларовому еквіваленті дорівнює 10 000 (десять тисяч) доларів США. [PERSON] запевнила, що поверне вищевказану суму боргу до зазначеного терміну. Якщо ж не зможе це зробити, то замість грошей передасть усі права на своє майно, яке належить їй на праві власності в вигляді житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , майном, яке заздалегідь прописано в договорі № 01 від 25.04.2015 року п.11.5. Для забезпечення виконання умов договору [PERSON] передала оригінали документів на будинок [PERSON] , що підтверджується умовами п. 11.6 даного Договору. До спливу строку виконання умов по договору позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути борг, на що вона відповідала, що в неї скрутне становище і вона не в змозі повернути кошти. Крім усної розмови про повернення боргу, позивач надіслав на адресу [PERSON] письмову претензію про повернення боргу у зв`язку із спливом строку повернення, однак відповіді не отримав. Станом на червень 2023 року відповідач [PERSON] борг позивачу не повернула у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. 05 березня 2024 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення яким постановлено стягнути з [PERSON] , [INFO] основну суму боргу у розмірі 380 500 гривень 00 копійок, та судовий збір у розмірі 3805 гривень 00 копійок. Оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула кошти, то позивач змушений звернутися з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ляшенко Е.А. позовні вимоги позивача [PERSON] підтримала в повному обсязі, посилаючись на пояснення викладені в змісті позовної заяви, позовні вимоги просила задовольнити. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у його відсутність до суду не подавав. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, заяв та клопотань про розгляд справи за її відсутності чи про відкладення розгляду справи до суду не подала (а.с. 62, 63, 79, 86). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено у ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами\~статті 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 25 квітня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено Договір позики № 01. Відповідно до умов якого, Позикодавець [PERSON] передав у Позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 235570,00 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 10000,00 доларів США на строк до 01 березня 2023 року. Позичальник в день укладення договору передав Позикодавцеві борговий документ (грошову розписку), який є обов`язковою невід`ємною частиною Договору. Позичальник зобов`язався повернути грошові кошти у визначений договором строк (а.с. 12-17). Відповідно до п. 11.5 Договору, якщо Позичальник, з будь яких підстав буде не в спромозі повернути борг Позикодавцю грошима, він погоджується передати усі права на своє майно, яке належить йому на праві власності у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] з загальною площею 132,2 м2, для покриття боргу перед Позикодавцем. [PERSON] , [INFO] , 25 квітня 2015 року підписала розписку, якою підтвердила, що 25 квітня 2015 року о 18 годині 00 хвилин отримала від [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 235570,00 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 10000,00 доларів США та зобов`язалася повернути гроші, відповідно до Договору позики № 01, до 01 березня 2023 року (а.с. 18). 16 червня 2023 року позивач [PERSON] направив відповідачці [PERSON] письмову претензію про сплату суми боргу в розмірі 235570,00 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 10000,00 доларів США в найкоротший час (а.с. 19). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, загальна площа 165,8 кв. м., житлова площа 69 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , індексний номер: 37616870, номер запису про право власності: 9686799 (а.с. 20-21). Відповідно до Заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року, стягнуто з [PERSON] , [INFO] ,\~ [ADDRESS] ,\~РНОКПП \~ [NUMBER] ,\~на користь\~позивача \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [ADDRESS] ,\~РНОКПП \~ [NUMBER] ,\~основну суму\~боргу у\~розмірі 380\~500\~(триста\~вісімдесят тисяч\~п`ятсот)\~гривень 00\~(нуль)\~копійок та\~суму сплаченого\~судового збору\~у розмірі\~3\~805\~(три\~тисячі вісімсот\~п`ять)\~гривень 00\~(нуль)\~копійок.\~Рішення суду набрало законної сили 05.04.2024 року (а.с. 22-25). З аналізу вказаного Договору позики вбачається, що спірні відносини між сторонами виникли із приводу виконання зобов`язань за договорами позики і настання відповідальності за їх порушення, що регулюється главами 49, 51, 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов`язання та договір. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позивач звертаючись до суду з даним позовом вважає, що сторони підписавши Договір позики № 01 від 25.04.2015 домовилися про забезпечення договору, а саме, якщо в разі неспроможності позичальника у строк визначений договором повернути грошові кошти, то позичальник передасть усі права на своє майно, яке належить йому на праві власності у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Між тим, суд звертає увагу, що хоча між позикодавцем та позичальником існувала домовленість про забезпечення вказаного договору шляхом передачі усіх прав позичальника на своє майно, яке належить йому на праві власності, проте забезпечення договору здійснене з порушенням норм чинного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 572 ЦК України і статтею 1 Закону України "Про заставу" визначено заставу як один із способів забезпечення виконання зобов`язань, за яким кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом (частина перша статті 577 ЦК України). Вказана норма Закону була чинною на момент укладення Договору позики № 01 між [PERSON] \~та [PERSON] 25 квітня 2015 року. Проте, позивачем підтвердження укладення із відповідачем нотаріально посвідченого договору застави нерухомого майна належних і допустимих доказів не було надано, згідно з Витягом з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, спірне майно на час звернення [PERSON] до суду зареєстровано за відповідачем [PERSON] , запису про наявність обтяження майна даний витяг не містить. Укладення між фізичними особами договору позики, який забезпечений нерухомістю, здійснено без дотримання вимог чинного законодавства, зокрема без нотаріального посвідчення договору, унеможливлює визнання права власності на об`єкт нерухомості за значений в позовній заяві за позивачем, та в свою чергу задоволення позову. Зазначене вище є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач скористався своїм правом щодо захисту свого порушеного права, а саме звернувся з позовом до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики № 01 від 25.04.2015. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року, стягнуто з [PERSON] , [INFO] ,\~на користь\~позивача [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~основну суму\~боргу у\~розмірі 380\~500\~(триста\~вісімдесят тисяч\~п`ятсот)\~гривень 00\~(нуль)\~копійок.\~Рішення суду набрало законної сили 05.04.2024 року. Чи зверталося дане рішення до виконання позивачем, суд у даному провадженні не досліджував, але наявність даного рішенні на сьогоднішній день вказує на те, що право позивача на отримання відповідного зобов`язання за вказаним договором в належний спосіб захищено. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed