Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

13.02.2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана в провадження судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги у розмірі 16290,52 грн., інфляційні витрати в розмірі 18237,53 грн., 3% річних у розмірі 1669,67 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальні строки для подання відзиву. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2024 року у справі №761/5511/24, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний Комфорт» до [PERSON] , про стягнення заборгованості - задоволено частково. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.10.2024 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2024 року у справі №761/5511/24 скасовано і призначено справу до розгляду в спрощеному позовному. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач, у період з 29.10.2013 по 13.08.2021, була власником квартири [ADDRESS] , а також була споживачем послуг, наданих підприємством позивача. В порушення норм діючого законодавства відповідач не виконувала своїх обов`язків по своєчасному внесенню плати за отримані послуги з утримання будинку, внаслідок чого, утворилась заборгованість за період з 30.11.2013 по 30.04.2017 у розмірі 16290,52 грн., а також, на думку позивача, у зв`язку із порушенням виконання зобов`язань відповідачем має бути сплачено на користь позивача 3% річних у розмірі 1669,67 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 18237,53 грн., розрахованих на суму заборгованості, що є предметом спору. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на невірність розрахунку заборгованості. Крім того, просила застосувати строки позовної давності. Позивач подав до суду письмові пояснення в яких частково підтримав позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги у розмірі 16290,52 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, з`ясувавши доводи на які посилаються сторони, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Статуту, затверджений Протоколом № 2 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Столичний комфорт» від 16.06.2011 року, зареєстрованого 08.07.2011 року, метою ТОВ «Столичний комфорт» є одержання прибутку та наступний його розподіл між учасниками, сприяння розвитку в країні ринкових відносин, формування ринків товару і послуг, розвиток виробництва. ТОВ «Столичний комфорт» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] . За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.02.2024 року, до 13.08.2021 року [PERSON] була власником квартири за адресою: [ADDRESS] , з 29.10.2013 року на підставі договору купівлі-продажу. 01.11.2013 року між ТОВ «Столичний комфорт» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 1-116, відповідно до умов якого позивач зобов`язався своєчасно надавати споживачу/відповідачу послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території будинку [ADDRESS] згідно до структури послуг, наведеної у додатку-1 до Договору, а споживач/відповідач зобов`язався своєчасно оплатити ці послуги за узгодженими тарифами та на умовах, передбачених договором. 01.11.2013 року між ТОВ «Столичний комфорт» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до умов якого позивач зобов`язався своєчасно надавати споживачу/відповідачу послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а споживач/відповідач зобов`язався своєчасно оплатити ці послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених Договором. Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що за період з 30.11.2013 по 30.04.2017 відповідач своєчасно не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, в результаті чого, утворилась заборгованість у розмірі 16290,52 грн., заборгованість нарахована щодо квартири [ADDRESS] , власником якої, у період з 29.10.2013 по 13.08.2021, була відповідач [PERSON] , та заборгованість підтверджується представленими підприємством позивача довідками та розрахунками. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивачем не підтримуються позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних, а тому суд дійшов висновку, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача про застосування строку позовної давності до періоду нарахування заборгованості. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України введено карантин. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID -19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року доповнено пунктом 12 ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин відмінено з 1 липня 2023 року. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року доповнено пункт 19 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто, у державі запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Таким чином, строк загальної позовної давності поширюється на цивільні правовідносини, до яких віднесено, зокрема, правовідносини з надання та споживання житлово-комунальних послуг. Також, суд вважає необхідним зазначити, що стороною відповідача на підтвердження своїх доводів невірності розрахунку заборгованості, у зв`язку із порушенням строків позовної давності, не надано до суду контр розрахунку або інших належних і допустимих доказів, а тому суд відхиляє такі доводи відповідача. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. Як вбачається із висновків у постановах ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задовольнити вимоги про стягнення судових витрат, а саме з огляду на заперечення відповідача щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а також, зважаючи на те, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, суд дійшов висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Outcome: partial