Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Ейс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.01.2024 між ТОВ «Качай гроші» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 00-10972333, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит. 22.01.2024 між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Макс Кредит» було укладено договір факторингу № 22-01/2024, відповідно до якого ТОВ «Качай гроші» передало (відступило) ТОВ «Макс Кредит» належні йому права вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024. В подальшому ТОВ «Макс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024 на підставі укладеного договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024. Відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 29\~139, 60 гривень, з яких: 7 700, 00 гривень заборгованість по кредиту; 21\~439, 60 гривень заборгованість за відсотками. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024 в розмірі 29\~139, 60 гривень, з яких: 7 700, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 21\~439, 60 гривень заборгованість за відсотками. Також представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 29.01.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом; витребувано з АТ «Універсал Банк» докази по справі. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0505225121642). (а.с. 64-64зв.) Судом встановлено, що направлені позивачем вищевказані документи повернулись на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 29.01.2025 направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2025 відповідач звернувся до суду із заявою про ознайомлення із матеріалами справи, хоча таким правом не скористався. Водночас, 19.02.2025 на адресу суду від адвоката відповідача надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Вищевказаний відзив було одержано позивачем 24.02.2025, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти (трекінг відправлення 0505257067038). 27.02.2025, у строк визначений ухвалою суду від 29.01.2025, від позивача надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументи щодо наведених адвокатом відповідача у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Вищевказана відповідь була доставлена до електронного кабінету адвоката відповідача 27.02.2025. Заперечення на відповідь на відзив від відповідача на адресу суду не надходили. 12.02.2025 на адресу суду від АТ «Універсал Банк» надійшли витребувані ухвалою суду від 29.01.2025 докази. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та на виконання судового рішення, чи клопотання, крім клопотань учасників справи про зменшення судових витрат кожної із сторін на професійну правничу допомогу, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17.01.2024 [PERSON] ознайомився із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Качай гроші». (а.с. 13-14) Того ж дня, 17.01.2024, між [PERSON] та ТОВ «Качай гроші» було укладено договір кредитної лінії № 00-10972333, відповідно до умов якого фінансова установа зобов`язалась надати [PERSON] кредит у національній валюті у вигляді кредитної лінії на умовах, передбачених цим договором, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредитного ліміту (сума кредиту) 7\~000, 00 гривень; строк дії кредитної лінії (строк кредитування) 360 календарних днів; позичальник зобов`язаний повернути кредит до 11.01.2025; стандартна процентна ставка 2, 47 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом; одноразова комісія за надання кредиту 700, 00 гривень (п. 1.2. 1.5 кредитного договору). Графік платежів сторони правочину узгодили в п. 7.20 договору. (а.с. 65-68зв.) Підписуючи вищевказаний кредитний договір, відповідач підтвердив, зокрема, що йому було в чіткій та зрозумілій формі надано актуальну та достовірну інформацію, передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», а також інформацію про фінансову послугу та Кредитодавця у визначеному законодавством обсязі, достатньому для прийняття Позичальником свідомого рішення про отримання такої послуги або про відмову від її отримання та ознайомлений з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового Кредиту ТОВ «Качай гроші», повністю їх розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, повний текст яких розміщений на сайті за посиланням https://kachay.com.ua/finansovi-poslugy/ (п. 7.3 кредитного договору). 22.01.2024 між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Макс Кредит» було укладено договір факторингу № 22-01/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Качай гроші» передало (відступило) ТОВ «Макс Кредит» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024. (а.с. 28-36, 37зв.-39) Так, згідно із п. 2.5. вищевказаного договору відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних ТОВ «Качай гроші» за укладеними кредитними договорами, та їх перехід від ТОВ «Качай гроші» до ТОВ «Макс Кредит» відбувається у Дату відступлення прав вимоги (згідно розділу 1 договору «Дата відступлення прав вимоги робочий день, в який сторони склали і підписали Акт прийому-передачі Реєстру Боржників»). 22.01.2024 між ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Макс Кредит» було підписано Акт приймання-передачі Реєстру Боржників. (а.с. 36) З витягу із Реєстру Боржників вбачається відступлення ТОВ «Качай гроші» ТОВ «Макс Кредит» права вимоги до боржника за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024 [PERSON] (а.с. 37зв.-39) 16.08.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, у відповідності до умов якого ТОВ «Макс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Ейс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024. (а.с. 40-51) Так, згідно із п. 2.5. вищевказаного договору відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних ТОВ «Макс Кредит» за укладеними кредитними договорами, та їх перехід від ТОВ «Макс Кредит» до ТОВ «ФК «Ейс» відбувається у Дату відступлення прав вимоги (згідно розділу 1 договору «Дата відступлення прав вимоги робочий день, в який сторони склали і підписали Акт прийому-передачі Реєстру Боржників»). 16.08.2024 між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» було підписано Акт прийому-передачі Реєстру Боржників. (а.с. 49) З витягу із Реєстру Боржників вбачається відступлення ТОВ «Макс Кредит» ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024 [PERSON] (а.с. 50-51) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору № 00-10972333 від 17.01.2024 передбачено право кредитодавця без згоди позичальника передавати права за цим договором третім особам, але з обов`язковим повідомленням позичальника про відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення (п. 4.2.5 кредитного договору). Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному кредитному договору. Доказів того, що вищевказані договори факторингу визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином, у відповідності до умов вищевказаних договорів факторингу у Дату відступлення прав вимоги, тобто з моменту підписання Акт прийому-передачі Реєстру Боржників, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «ФК «Ейс» стало новим кредитором відповідача. Посилання адвоката відповідача на ненадання належних та допустимих доказів факту передачі грошової вимоги до відповідача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не заслуговують на увагу, адже дана фінансова установа не є стороною досліджених в ході розгляду справи договорів факторингу, наданих стороною позивача в обґрунтування позовних вимог. Враховуючи вищевказане, твердження адвоката відповідача про відсутність належних доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором, заборгованість за яким є предметом спору, є безпідставними. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору № 00-10972333 від 17.01.2024, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони,\~або надсилалися\~ними до\~інформаційно-комунікаційної\~системи,\~що використовується\~сторонами.\~У разі\~якщо зміст\~правочину зафіксований\~у кількох\~документах,\~зміст такого\~правочину також\~може бути\~зафіксовано шляхом\~посилання в\~одному з\~цих документів\~на інші\~документи,\~якщо інше\~не передбачено\~законом. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин,\~який вчиняє\~юридична особа,\~підписується особами,\~уповноваженими на\~це її\~установчими документами,\~довіреністю,\~законом або\~іншими актами\~цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статті 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію»,\~якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~та\~«Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»,\~за умови\~використання засобу\~електронного підпису\~усіма сторонами\~електронного правочину; електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором,\~визначеним цим\~Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір кредитної лінії № 00-10972333 від 17.01.2024 укладено між відповідачем та фінансовою установою в електронній формі. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого кредитного договору № 00-10972333 від 17.01.2024 та розрахунку кредитної заборгованості за цим договором, посилався на Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Качай гроші», затверджені наказом № 1-8/22 від 20.11.2023. (а.с. 69-73зв.) Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач, підписуючи 17.01.2024 кредитний договір № 00-10972333, підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами вищевказаних Правил, повністю розуміє їх, погоджується із ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися (п. 7.3 договору). Відтак, слід дійти висновку, що при укладенні кредитного договору № 00-10972333 від 17.01.2024, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК\~України розмір\~процентів,\~тип процентної\~ставки (фіксована\~або змінювана)\~та порядок\~їх сплати\~за кредитним\~договором визначаються\~в договорі\~залежно від\~кредитного ризику,\~наданого забезпечення,\~попиту і\~пропозицій,\~які склалися\~на кредитному\~ринку,\~строку користування\~кредитом,\~розміру облікової\~ставки та\~інших факторів\~на дату\~укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на\~суд покладено\~обов`язок під\~час ухваленні\~рішення вирішити,\~зокрема:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи\~є інші\~фактичні дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; які\~правовідносини сторін\~випливають із\~встановлених обставин; яка\~правова норма\~підлягає застосуванню\~до цих\~правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Із розрахунків заборгованості за кредитним договором № 00-10972333 від 17.01.2024, здійснених ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Макс Кредит», вбачається, що заборгованість: - станом на 22.01.2024 (на дату відступлення прав вимоги ТОВ «Макс Кредит») становить 8\~737, 40 гривень, з яких: 7 000, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 1\~037, 40 гривень заборгованість за відсотками; 700, 00 гривень заборгованість за комісією (а.с. 26); - станом на 16.08.2024 (на дату відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Ейс») становить 29\~139, 60 гривень, з яких: 7 000, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 21\~439, 60 гривень заборгованість за відсотками; 700, 00 гривень заборгованість за комісією (а.с. 27-27зв.). Пред`явлена позивачем до стягнення сума заборгованості вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору факторингу позивачем і констатує суми заборгованості, визначені первісним кредитором. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення вищевказаних розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. З інформаційної довідки № 204/09, виданої 09.09.2024 ТОВ «Платежі онлайн», як технічним оператором платіжних послуг, вбачається, що на сайті Торговця KACHAY.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» 17.01.2024 була успішно проведена транзакція видача грошових коштів в сумі 7 000, 00 гривень [PERSON] на № платіжної картки [NUMBER] . (а.с. 17-20) Згідно повідомлення АТ «Універсал Банк» від 05.02.2025, вищевказана платіжна картка була емітована на ім`я [PERSON] ; 17.01.2024 на дану платіжну картку був зарахований платіж в сумі 7 000, 00 гривень. (а.с. 85-86) Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Відповідачем не спростовано факт отримання ним кредиту за договором № 00-10972333 від 17.01.2024. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за договором № 00-10972333 від 17.01.2024 в сумі 7 000, 00 гривень. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення тіла кредиту за вищевказаним кредитним договором, матеріали справи не містять. Водночас, як вбачається із змісту позовних вимог, позивач вимагає стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту в сумі 7\~700, 00 гривень. Судом встановлено, що позивач, пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, ототожнив поняття «комісія» і «тіло кредиту». Так, п. 1.5 вищевказаного кредитного договору визначено, що за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити у останній день повного погашення кредиту одноразову комісію у розмірі 10 % від суми кредиту, що складає 700, 00 гривень. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Однак, комісія це плата за послуги, пов`язані, в даному випадку, із наданням кредитних коштів, а тіло кредиту це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб. Отже, правова природа комісії і тіла кредиту є різною. Із змісту позовних вимог вбачається, що сума заборгованості за комісією за надання кредиту, визначена як заборгованість по тілу кредиту, відповідно заборгованість за комісією не є предметом спору, а тому не досліджується судом. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевказані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача по тілу кредиту, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 7 000, 00 гривень. Відповідно вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в сумі 700, 00 гривень задоволенню не підлягають. Також позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за відсотками в розмірі 21\~439, 60 гривень. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами укладеного між первісним кредитором та відповідачем договору, і порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем після набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором 16.08.2024, жодні нарахування не здійснювались. Відповідно, вимоги про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами, пред`явлені за період з 17.01.2024 до 16.08.2024. Так, у відповідності умов договору № 00-10972333 від 17.01.2024 проценти за користування кредитом за період з 17.01.2024 до 16.08.2024 становлять 36\~827, 70 гривень (7\~000, 00 гривень х 2, 47 % х 213 днів). Водночас, із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Макс Кредит», вбачається нарахування відсотків за користування кредитними коштами до 27.05.2024, при цьому з 23.01.2024 (ТОВ «Качай гроші» здійснено нарахування до 22.01.2024 на дату відступлення прав вимоги ТОВ «Макс Кредит») до 30.01.2024 нарахування не здійснювались, тому й заборгованість по відсотках визначена в сумі 21 439, 60 гривень (7\~000, 00 гривень х 2, 47 % х 124 дні). \~ \~ \~ \~Водночас, суд вважає слушними посилання адвоката відповідача на положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено обмеження максимальної денної процентної ставки на рівні 1%, враховуючи наступне. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», що був прийнятий 22.11.2023, було доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, частиною п`ятою: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.» Даний Закон набрав чинності 24.12.2023. Договір кредитної лінії № 00-10972333 було укладено 17.01.2024, тобто під час дії вищевказаної норми Закону. Відповідно, кредитодавець не мав права встановлювати у цьому договорі денну процентну ставку понад 1 %. Таким чином, за даних обставин позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, виходячи із встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» розміру. Отже, за користування кредитом за вищевказаним договором проценти становлять за період з 17.01.2024 до 16.08.2024 (на дату набуття ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до відповідача) 14\~910, 00 гривень (7\~000, 00 гривень х 1 % х 213 днів). Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунки заборгованості за договором № 00-10972333 від 17.01.2024, надані позивачем, є необґрунтованими. \~ \~ \~ \~Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення відсотків за користування кредитом, матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами в сумі 14\~910, 00 гривень. Відповідно вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків в сумі 6\~529, 60 гривень задоволенню не підлягають. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані з позовом та на виконання вимог судового рішення, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 29.01.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором кредитної лінії № 00-10972333 від 17.01.2024 в сумі 21\~910, 00 гривень, з яких: 7 000, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 14\~910, 00 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 17.01.2024 до 16.08.2024. У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 700, 00 гривень та відсотків за користування кредитом в сумі 6\~529, 60 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2\~422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 24.01.2025. (а.с. 8) Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~821, 64 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (75, 2 %). Решту судового збору в сумі 600, 76 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 22.11.2024 між ТОВ «ФК «Ейс» та АБ «Тараненко та партнери» було укладено договір про надання правничої допомоги № 2211/Е, на підставі якого адвокату Тараненку А.І. було видано довіреність і ордер. (а.с. 22, 52-55, 58) Крім того, 03.02.2025 між відповідачем та адвокатом Хейнісом О.Г. було укладено договір про надання правничої допомоги б/н, на підставі якого адвокатом було видано ордер. (а.с. 94-95, 97) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Тараненко А.І. і Хейніс О.Г. є адвокатами, здійснюють адвокатську діяльність на підставі свідоцтв про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24.04.2012 і № 1406 від 25.05.2018, відповідно. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання АБ «Тараненко та партнери» умов вищевказаного договору суду надано акт прийому-передачі наданих послуг від 22.11.2024. (а.с. 56) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги № 2211/Е від 22.11.2024, сторони даного правочину досягли домовленості, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (додаток № 1 до договору) (п. 3.3. договору). У відповідності до акту прийому-передачі наданих послуг від 22.11.2024, вартість наданих АБ «Тараненко та партнери» в межах даної цивільної справи послуг становить 7\~000, 00 гривень, з яких: вивчення матеріалів справи 1 000, 00 гривень; складання позовної заяви 5\~000, 00 гривень; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів 500, 00 гривень; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів 500, 00 гривень. (а.с. 56) Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги б/н від 03.02.2025, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надані йому послуги у фіксованому розмірі, який, як і порядок його сплати, обумовлюється сторонами та визначається додатковою угодою (додатковими угодами) до цього договору (п. 1.1., 2.3.1, 5.1. договору). Адвокатом відповідача надано суду додаткову угоду № 1 від 03.02.2025 до вищевказаного договору, якою обумовлено вищевказані умови. Вартість послуг (гонорару) сторонами даного правочину визначено в розмірі 7\~000, 00 гривень. (а.с. 95зв.) Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу клієнта, складення процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, який визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження виконання відповідачем умов договору про надання правової допомоги б/н від 03.02.2025 стороною відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 03/02/25 від 03.02.2025 про сплату 7\~000, 00 гривень. (а.с. 96) Стороною позивача не надано докази оплати визначених договором про надання правничої допомоги № 2211/Е від 22.11.2024 послуг. Водночас, судом враховано, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial