Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про позбавлення батьківських прав колишньої дружини [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Мотивує тим, що з лютого 2015 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який розірваний рішенням Буського районного суду від 10.07.2024 року. Відповідач є громадянкою російської федерації. На початку війни, виїхала з дітьми з Республіку Польща, однак в лютому 2023 року діти повернулися до України, дружина не повернулася, сказавши, що батько також має займатися виховання дітей. З того часу діти проживають з позивачем, перебувають на повному його утриманні, позивач з дітьми з відповідачкою не спілкується, стосунки не підтримують, місце проживання відповідачки не відоме. Позивач сам займається вихованням та утриманням дітей. Відповідачка допомоги на утримання дітей не надає, не цікавився здоров`ям, навчанням, донька навчається в школі, син поки відвідує садочок, контакти з нею втрачені, тому просить позбавити останню батьківських праві відносно дітей. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, просить позов задоволити, справу слухати без фіксування технічних засобів фіксування такого, про що подав письмове клопотання. Відповідач за викликом суду, не з`явилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи органу опіки та піклування Буської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Крім того, оскільки позивач з дітьми зареєстрований в с. Кути Золочівського району, але за місцем реєстрації не проживають, фактичне їх місце проживання [ADDRESS] , відповідач на території Буської міської ради не зареєстрована, просить залучити до участі у справі третю особу Орган опіки та піклування за місцем фактичного проживання позивача для дані ними відповідного висновку по справі. Представник третьої\~особиФранківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування за викликом суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, також подав висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно дітей. Враховуючи, що відповідач жодного разу не з`явилася за викликом суду, зважаючи на те, що розгляд справи був призначений завчасно, відповідач проінформована судом про день та час розгляду справи належним чином, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи,\~за відсутності відповідачки, з постановленням заочного рішення, проти чого позивач не заперечив. Суд, вислухавши думку позивач, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво Серія [NUMBER] від 14.01.2015 року, актовий запис № 38) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво Серія [NUMBER] від 03.04.2018 року, актовий запис № 718). Батьками записані сторони. Згідно рішення Буського районного суду від 10.07.2024 року, шлюб сторін розірвано. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено позивачем в суді, на початку війни, відповідач, будучи громадянкою російської федерації, побоюючись за своє життя та життя дітей, виїхала з дітьми за кордон, до Республіки Польща. Як показав позивач, він в лютому 2023 року забрав дітей до України, відповідач залишилася за кордоном, місце її проживання чи перебування йому не відоме, не підтримує з нею будь які зв`язки. З того часу діти проживають з ним та перебувають на повному його утриманні. З акту обстеження умов проживання від 10.05.2024 року, складеного уповноваженими особами Служби у справах дітей Франківського району м. Львова, позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] , разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] , без реєстрації, умови проживання задовільні. Донька навчається в Ліцеї міжнародних відносин ім. В.Стуса, син виховується вдома. Згідно характеристики учениці 3-А класу Ліцею міжнародних відносин ім. В.Стуса [PERSON] № 02-07/346 від 15.05.2024 року, дитина з першого класу навчалася за програмою НУШ, матеріал другого класу освоїла за індивідуальною програмою, перебувала за кордоном, третій клас навчається очно. [PERSON] проживає з батьком та братом, мати перебуває за кордоном. Батько систематично відвідує школу, цікавиться її навчанням та успіхами. Питанням розвитку та виховання дитини займається батько. Дитина відвідує групу продовженого дня, зі школи її забирають батько, або бабуся чи дідусь, або тітки (сестри батька). Згідно характеристик з Ліцею міжнародних відносин ім. [PERSON] на ученицю 4-А класу [PERSON] та учня 1-Б класу [PERSON] , батько цікавиться успіхами дітей, відвідує батьківські збори, мати дітей перебуває за кордоном, з сім`єю не проживає, на зв`язок з класним керівниками не виходила, успіхами та навчанням дітей не цікавиться. З письмових заяв сусідки позивача [PERSON] та орендодавця, в якого позивач винаймає житло [PERSON] вбачається, що позивач проживає в [ADDRESS] , з двома дітьми з лютого 2023 року, його дружини, матері дітей, не бачили. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 155 СКУкраїни здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного законуі процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №\~753/2025/19\~(провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №\~686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №\~562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі №\~461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Так, згідно висновку Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 260001-вих-30239 від 28.02.2025 року вбачається недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських праві відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Зокрема зазначено, що під час спілкування з матір`ю дітей, в телефонній розмові, з`ясовано, що на початку війни вона виїхала з дітьми у Польщу та проживала разом з ними півтора року. В подальшому планувалось повернення матері з дітьми в Україну, проте із-за відсутності діючого закордонного паспорта, за наявності паспорта російської федерації, не змогла в`їхати на територію України. Проте, продовжує спілкування з дітьми по телефону, висилає гроші через сестру чоловіка [PERSON] та декілька разів висилала посилки. Мати не знає, що судом розглядається справа про позбавлення її батьківських прав відносно дітей, заперечує проти цього, виготовляє документи, необхідні для її повернення в Україну. Батько не заперечив факту спілкування дітей з матір`ю по телефону, та грошей. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні з`ясовано, що обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування стосовно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає. Таким чином, позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітніх дітей, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені факти того, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, цей захід слід застосовувати як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що позивач не довів винну поведінку відповідачки, яка б суперечила інтересам дітей, і неможливості зміни такої, відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, на які посилається позивач, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітніх [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2017 року народження. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Outcome: dismissed