Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

08 березня 2024 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що з 14 лютого 2015 року по 31 січня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син проживав з матір`ю [PERSON] 11 серпня 2019 року відповідач [PERSON] , яка має трьох малолітніх дітей від різних чоловіків, залишила двох з них, а саме, їхнього сина [PERSON] та [PERSON] , 2017 року народження, у вечірній час вдома самих. В результаті чого, [PERSON] , залишивши квартиру, гуляв містом один, та був приведений додому випадковою перехожою. Про даний факт було повідомлено до поліції та в подальшому сина було передано до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей, звідки наступного дня він забрав сина до себе та деякий час [PERSON] проживав з ним. Відповідач до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей за дитиною так і з`явилася. Син був наляканим та пригніченим, просив не повертати його до матері. Однак відповідач виявила бажання спілкуватися з сином, забрала його до себе. Згодом син знову попросився до нього та, плачучи, просив забрати його до себе та не повертати до матері, бо йому там погано, що він і зробив. За невиконання обов`язків щодо виховання дітей, постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року до [PERSON] було застосоване адміністративне стягнення у вигляді попередження. Розгляд справи було здійснено без участі [PERSON] , оскільки остання не з`явилася до суду, що, на його думку, свідчить про нехтування нею своїми громадянськими обов`язками та відсутність з її боку каяття у скоєному. В зв`язку з наявністю сумніву щодо безпечного проживання сина разом із відповідачем та побоюванням за його життя і здоров`я, він звернувся до органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, а згодом і до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з вимогою про визначення місця проживання [PERSON] з ним. Його позовні вимоги рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року були задоволені. Відповідно до рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 грудня 2020 року [PERSON] зобов`язана сплачувати на його користь аліменти на утримання їхнього малолітнього сина [PERSON] , проте, аліментів вона не сплачувала та станом на 24 листопада 2023 року має заборгованість у розмірі 158 411,83 гривень, тож він самостійно утримує і виховує сина. Відповідач [PERSON] протягом тривалого часу вихованням малолітнього сина [PERSON] не займається, не піклується про фізичний стан, духовний та моральний розвиток сина, не забезпечує належних умов для здобуття ним повної загальної середньої освіти, не турбується про стан його здоров`я, не готує його до самостійного життя, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, ухиляється від сплати аліментів на утримання сина, взагалі з ним не спілкується та не цікавиться його життям, чим, на думку позивача, свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання, розвитку та матеріального забезпечення свого сина. 26 квітня 2024 року відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що має трьох дітей, серед яких [PERSON] . Останній до січня 2020 року проживав з нею, проти його спілкування з батьком вона ніколи не заперечувала. З дітьми проживала та проживає в трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Квартира облаштована необхідною побутовою технікою, меблями. У дітей є своя облаштована кімната, посезонні речі, книжки, іграшки. 11 серпня 2019 року, вона дійсно залишила вдома дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком молодшого сина [PERSON] , а сама пішла прибирати готельні номери, за місцем підробітку. Від працівників поліції в телефонному режимі дізналась про те, що її дітей знайшли на вулиці. Як виявилось пізніше, [PERSON] пішов з дому, залишивши дітей самих та не попередивши її. [PERSON] відчинив вхідні двері самостійно та пішов на вулицю на дитячий майданчик біля будинку, де вони проживали. В січні 2020 року позивач запропонував їй, щоб син [PERSON] пожив з ним. Вона не заперечувала проти цього, оскільки виховувала дітей сама, постійного заробітку не мала, однак хотіла, щоб все було оформлено відповідно до закону, тому не заперечувала проти його заяви про визначення місця проживання сина з батьком. Після того, як [PERSON] став проживати з батьком, позивач став перешкоджати їй у спілкуванні з дитиною, хоча попередньо вони домовлялись, що ніяких перешкод у спілкуванні з сином позивач чинити не буде. [PERSON] став наполягати на тому, щоб вона сплачувала аліменти на його користь на утримання сина [PERSON] , та сказав, що буде давати бачитись із сином лише після припинення стягнення аліментів з нього на її користь та стягнення аліментів з неї на його користь. Проти цього вона не заперечувала, оскільки син [PERSON] дійсно проживав з батьком та, в подальшому, повністю визнала позовні вимоги позивача про припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та визначення місця проживання дитини. Зазначила, що [PERSON] не дає спілкуватись із сином [PERSON] також його братам, бабусі і дідусю. Він «відрізав» її та її сім`ю від спілкування з [PERSON] . Вона неодноразово намагалась брати участь у вихованні сина, але за вказівкою позивача, її виключили з усіх батьківських груп в застосунку «Вайбер». Позивач на тривалий час заблокував її номер телефону, щоб вона не могла телефонувати та спілкуватись з сином. Коли вона не мала постійного місця роботи, вона пропонувала [PERSON] , щоб [PERSON] був з нею в той час, коли позивач знаходиться на роботі. Але він вибрав інший спосіб, він залишав сина з нянею. 22 липня 2021 року вона знову звернулась до правоохоронних органів у зв`язку із перешкоджанням їй спілкуватись та бачитись з дитиною. Вона розуміла, що позивач налаштовує дитину проти неї та його братів, тому не хотіла здійснювати ще більший тиск, який міг негативно вплинути на психологічний стан дитини. Навіть, коли вона йде по вулиці з дітьми, а позивач йде з [PERSON] , він переходить на іншу сторону дороги або іншу алею, щоб не дати їй та дітям поспілкуватись. На сьогоднішній день вона офіційно працевлаштована, працює в Дочірньому підприємстві «СУЧАСНІ ФІНАНСОВІ РІШЕННЯ» фахівцем з надання посередницьких послуг, позитивно характеризується за місцем роботи. Її молодший син відвідує дитячий садок та перебуває на обліку в НКП «ЮУ МЦПМСД», старший син навчається в ліцеї в 2(6)-А класі також перебуває на обліку в НКП «ЮУ МЦПМСД». Вказане, на її думку, підтверджує, що вона виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, а ситуація, яка сталась із сином [PERSON] є штучно створеною позивачем, а викладене у позовній заяві не відповідає дійсності. Повідомила, що 10 квітня 2024 року звернулась із заявою до органу опіки та піклування із проханням встановити спосіб участі у вихованні її малолітньої дитини - сина [PERSON] . Просила в задоволенні позовних відмовити. 06 травня 2024 року позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що п`ятнадцятиденний строк на подання відповідачем відзиву сплинув 03 квітня 2024 року. Тому вважає, що відзив має бути залишений судом без розгляду. Також, пояснив, що незрозумілим для нього є обставина, зазначена у відзиві, що відповідач самостійно утримує інших своїх двох дітей через байдужість/смерть їх біологічних батьків, а [PERSON] вона ані виховує, ані утримує матеріально, оскільки він проживає з позивачем, чим, на його думку, виправдовує свою байдужість до сина [PERSON] впродовж багатьох років. Зазначив, що відповідач не вітала [PERSON] з днем народження протягом тривалого часу, не подарувала йому навіть однієї цукерки, не відвідала ані випуск його з дитячого садочку, ані його «перший дзвоник» у школі, не придбала для нього бодай дешевої повітряної кульки, ані жодного зошита. На утримання [PERSON] з листопада 2020 року вона перерахувала лише 1000,00 гривень і то у квітні 2024 року, тобто після того, як він звернувся з даним позовом. Станом на 11 квітня 2024 року має заборгованість із сплати аліментів у розмірі більше як 183 тисячі гривень. Впродовж більше як чотирьох років її не цікавило чи має її син [PERSON] якусь їжу, одяг, чи забезпечений він всім необхідним для здобуття освіти, чи потребує він лікування тощо. Додав, що він ніяким чином не перешкоджав [PERSON] у матеріальному забезпеченні сина [PERSON] . З долучених відповідачем до відзиву характеристик на інших двох дітей, вбачається, що вона брала активну участь у житті класу та групи, які вони відвідують, відвідувала батьківські збори, цікавилася успіхами дітей, забезпечувала дітей навчальним матеріалом та навіть є членом класної батьківської ради. В той же час, до її звернення до суду з даним позовом про позбавлення батьківських прав, відповідач [PERSON] жодного разу не поцікавилася успіхами [PERSON] у школі, не відвідала ані батьківських зборів, навіть проігнорувала перший в житті сина шкільний дзвоник. Перешкод їй у цьому він також не чинив. Відповідача ніколи не було у батьківській групі месенджера «Вайбер», бо вона жодного разу не була у школі. З долучених відповідачем довідок вбачається, що вона піклується про стан здоров`я двох інших синів. Натомість вона свідомо самоусунулася і не цікавилася здоров`ям сина [PERSON] , жодного разу не відвідувала його лікаря-педіатра. На час переїзду жити до позивача [PERSON] мав розлади мовлення, а після ситуації, що мала місце у серпні 2019 року потребував допомоги невролога і психолога, до яких він водив сина самостійно. Повідомлення з поліції від 18 січня 2020 року та від 02 липня 2021 року, не вказують на те, що він перешкоджав [PERSON] у спілкуванні з сином. За адресою [ADDRESS] (про яку йде мова в повідомленні поліції) у 2021 році проживали їхні куми - сім`я [PERSON] , від яких відповідач [PERSON] намагалася забрати сина, коли він лишив його погратися з дітьми кумів, але вона влаштувала скандал з кумою і викликала працівників поліції коли позивача там навіть не було. Лише після його звернення до суду з даним позовом про позбавлення батьківських прав, відповідач [PERSON] звернулася до Органу опіки і піклування про визначення способу участі у спілкуванні з [PERSON] , стверджуючи, що він перешкоджає їй спілкуватися з сином. Ніколи він не перешкоджав й у спілкуванні батьків відповідача [PERSON] з онуком [PERSON] чи її іншим дітям з ним, адже ніхто з них до нього з приводу спілкування з [PERSON] жодного разу не звертався, [PERSON] не цікавився. Твердження позивача, що [PERSON] до січня 2020 року також проживав з нею, є неправдою. Ще з серпня 2019 року син [PERSON] проживав з ним. Орієнтовно у вересні 2019 року, він добровільно повернув сина жити до матері на незначний проміжок часу, а згодом забрав його до себе, бо син благав його про це. У відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] звинувачує свого покійного співмешканця [PERSON] в тому, що він залишив малолітніх дітей без нагляду, бо мав залежність від азартних ігор і [PERSON] сам вийшов на дитячий майданчик подвір`я їх будинку. Таким чином намагається виправдовуватися перекладаючи свою вину на померлого співмешканця, що свідчить про те, що [PERSON] і до цього часу не розкаялася і не вважає винною свою поведінку. Зазначив, що головною причиною того, що вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , на його думку є статус багатодітної сім`ї, яким відповідач [PERSON] користується незаконно та отримує відповідні пільги від держави. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник позивача до викладеного в позовній заяві додала, що відповідачу визначено дні в тижні для побачень з сином. За ці дні остання допустила багато пропусків, для побачень з сином не з`являлась . Крім того, більше 4 років мати аліменти на утримання сина не сплачувала, після накладення арешту пройшла одна сплата та ще дві оплати по аліментам самостійно. На даний час має заборгованість зі сплати аліментів 193 тис. грн. Не приходила на дні народження сина. За висновком психолога, просить звернути увагу на те, що дитина має вади. Коли мати з`являється починається загострення. Стан здоров`я дитини не дозволяє маніпуляції матір`ю. Вважає, що мати лише імітує бажання піклуватися про сина. Заперечує проти позбавлення батьківських прав, щоб і надалі користуватись статусом багатодітної сім`ї. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що з 2017 року вона є матір`ю багатодітної сім`ї. З 18 серпня 2024 року працює в магазині касиром і графік накладається на відвідування дитини. Коли вона працювала прибиральницею квартир, дітей доглядав батько та він допустив те, що діти пішли гуляти містом. В подальшому, за пропозицією позивача залишити сина проживати з ним, вона в органах опіки та піклування надала свою згоду. Звернула увагу, що представник позивача у позовній заяві вказує на те, що вона не купила ручку, зошит сину, однак купила сину спортивну форму, яку позивач не бажає приймати і не бажає приймати допомогу на утримання сина. Комісія не підтримує висновок про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно сина, а на виконкомі зазначили про таку доцільність. Зазначила, що дитина боїться не маму, а реакцію батька. Аліменти на утримання сина не сплачує оскільки отримує мінімальну заробітну плату та має ще двох дітей. До ДВС не зверталась, щоб аліменти вираховувались за місцем працевлаштування. Не знає, що у дитини у школі, не знає, що слабкий в навчанні. Зверталась до психолога, щоб налагодити контакт і порадитися. Підтвердила, що не приймала участь у вихованні дитини, щоб не травмувати дитину. З приводу листів з поліції, зазначила, що прийшла до знайомої, яка проживала по [ADDRESS] , щоб забрати сина, однак сусідка сказала, що батько заборонив віддавати [PERSON] , в зв`язку з чим вона викликала поліцію. Вже після приїзду поліції приїхав [PERSON] . В дитячий садочок за сином відповідач забороняв їй ходити, також забороняв [PERSON] спілкуватись з іншими дітьми. Дійсно наразі відносно неї внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 190 КК України, а саме, за незаконне отримання допомоги, як багатодітна мати. 29 січня 2025 року [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала. Представник відповідача до викладеного у відзиві додала, що підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав немає. Гірше матеріальне становище відповідача ніж позивача не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. В своїй заяві від 25 січня 2025 року повідомила, що між нею та [PERSON] 28 січня 2025 року було розірвано договір про надання правничої допомоги. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області повідомила про висновок органу опіки та піклування.. Заслухавши сторони, представників сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року /том 1 а.с. 17, 124/. Згідно свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області [PERSON] народився [INFO] . Батьками [PERSON] у даному свідоцтві про народження вказано [PERSON] та [PERSON] /том 1 а. с. 16/. 11 серпня 2019 року біля будинку [ADDRESS] було виявлено дитину [PERSON] . Дитина доставлена до КЗ «Центр Соціально-психологічної реабілітації дітей Южноукраїнської міської ради» /том 1 а.с. 18, 19/. 12 серпня 2019 року малолітнього [PERSON] адміністрацією КЗ «ЦСПРД» в особі директора, було передано батьку [PERSON] /том 1 а.с. 20/. Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Зокрема, як вбачається з описової частини даної постанови, 11 серпня 2019 року о 19:25 годині, остання залишила без догляду своїх малолітніх дітей [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2015 року народження /том 1 а.с. 21/. Рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 282 від 16 жовтня 2019 року було відмовлено [PERSON] у вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання дитини /том 2 а.с. 44/. Позивачем долучено копію витягу з протоколу № 12 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради, на якому вирішувалось зазначене вище питання. З даного протоколу вбачається, що [PERSON] не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком, мала намір написати заяву про відмову від аліментів. Свою участь у вихованні малолітнього [PERSON] пояснила домовленістю з батьком про те, що в його робочі зміни, що будуть припадати на ніч, дитина буде залишатись з ночівлею у неї, вона буде водити дитину до садочку, і у разі, коли його зміни будуть припадати у вечірній час, вона буде забирати дитину з садочка /том 2 а.с. 45-46/. Згідно витягу з протоколу № 1 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради від 16 січня 2020 року, повторно зазначене питання вирішувалось 16 січня 2020 року в зв`язку з тим, що [PERSON] забрала дитину у [PERSON] після Нового року і не повертає та перешкоджає його зустрічам з дитиною. Пояснила це тим, що [PERSON] налаштовує дитину проти матері, так як після деякого часу його проживання з батьком, син почав говорити, що до мами він більше не прийде. Однак при цьому пояснила, що не буде заперечувати проти позову [PERSON] про визначення місця проживання сина з ним, у разі судового розгляду справи. На запитання членів комісії відповідала, що дитина не відвідує дитячий садок, оскільки спочатку хворів він, а потім захворіла вона. Гурток не відвідує, оскільки [PERSON] порушує дисципліну та тренер від нього відмовився /том 2 а.с. 47-48/. Рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 25 від 22 січня 2020 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з його батьком [PERSON] /том 1 а.с. 22/. В подальшому, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] /том 1 а.с. 23-26, 27, 28/. У травні 2020 року та у липні 2021 року Южноукраїнським відділенням поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції, яке в подальшому було перейменовано на Відділення поліції №3 Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області реєструвались заяви [PERSON] по факту перешкоджання побачень з сином [PERSON] . В зв`язку з тим, що в обох подіях був відсутній склад кримінального правопорушення, перевірки були припинені /том 1 а.с. 106, 107/. 10 квітня 2024 року [PERSON] зверталась до Южноукраїнської міської ради з заявою про встановлення способу участі у вихованні дитини сина [PERSON] , 2015 року народження /том 1 а.с. 117/. На дане звернення [PERSON] надав пояснення /том 1 а.с. 149-153/, також долучив копію витягу з протоколу № 9 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради від 10 травня 2024 року /том 1 а.с. 226-227/. 15 травня 2024 року рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 287 вирішено визначити спосіб спілкування [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] наступним чином: щопонеділка та щосереди з 17:00 год. до 20:00 год. та щосуботи з 10:00 год. до 20:00 год. /том 1 а.с. 228/. Позивачем як доказ надано графік зустрічей [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що на перші дві зустрічі 10 травня 2024 року та 13 травня 2024 року [PERSON] не прийшла. Потім з 15 травня 2024 року по 25 травня 2024 року з`являлась на зустрічі відповідно графіка. Період з 27 травня 2024 року по 29 травня 2024 року у графіку позначений як лікарняний, 01 червня 2024 року - виїзд за кордон для оздоровлення сина. В подальшому з 08 липня 2024 року по 13 липня 2024 року [PERSON] не з`явилась. З 15 липня 2024 року по 20 липня 2024 року, а також, 03 серпня 2024 року та 05 серпня 2024 року зустрічі відбулись згідно графіку. 31 липня 2024 року, з 07 серпня 2024 року по 16 жовтня 2024 року [PERSON] на зустрічі не приходила та не телефонувала. 19 жовтня 2024 року прийшла. 21 жовтня 2024 року не дочекався. 23 жовтня 2024 року на лікарняному. З 04 листопада 2024 року по 27 листопада 2024 року не приходила. 30 листопада 2024 року прийшла. З 02 грудня 2024 року по 24 лютого 2025 року не приходила та не телефонувала. З 03 лютого 2025 року по 12 квітня 2025 року не приходила, не телефонувала /том 2 а.с. 114-120, 154-155/. Начальником служби у справах дітей було повідомлено [PERSON] , що за її зверненням щодо невиконання [PERSON] рішення органу опіки і піклування, заступником служби у справах дітей було проведено бесіду з останнім, під час якої акцентовано увагу [PERSON] на тому, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для виконання, його невиконання не допускається, та письмово попереджений про відповідальність за невиконання рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 15 травня 2024 року «Про визначення способу спілкування [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] /том 1 а.с. 302/. Як вбачається з копії рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 грудня 2020 року у справі № 486/1785/20 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття сина /том 1 а.с. 29-30/. Станом на 03 листопада 2021 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої за період з 20 листопада 2020 року по 01 листопада 2021 року становить 41620, 87 грн. Відомості про [PERSON] внесено до Єдиного реєстру боржників /том 1 а.с. 31/. Станом на 24 листопада 2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складає 158411,83 грн /том 1 а.с. 39/. Станом на 11 квітня 2024 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складає 183838,08 грн, станом на 13 вересня 2024 року - 192970,85 грн, станом на 18 грудня 2024 року 96587,57 грн, а станом на 14 квітня 2025 року 116928,57 грн. За період з листопада 2021 року по березень 2025 року від [PERSON] тричі у січні 2024 року, у квітні та у травні 2024 року надходили кошти в рахунок сплати аліментів на утримання сина [PERSON] /том 1 а.с. 144-145, 268, том 2 а.с. 52, 157/. [PERSON] долучено до справи копію квитанції про часткове стягнення за виконавчим провадженням у сумі 1002,20 грн /т.1 а.с. 126/. [PERSON] працює у філії «ВП ПАЕС», на даний час займає посаду машиніста-обхідника з турбінного устаткування V групи ТЦ-1. Був призваний на військовий облік військовозобов`язаних [INFO] 01 квітня 2004 року та заброньований /том 2 а.с. 107/. [PERSON] має у власності частку в квартирі [ADDRESS] /том 1 а.с. 48/, зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , де мешкає з сином [PERSON] . За час проживання громадський порядок не порушував, скарг та зауважень стосовно нього від мешканців будинку не надходило /том 1 а.с. 51, 52/. Відповідно до копії акту обстеження умов проживання, складеного 29 січня 2024 року, в квартирі [ADDRESS] на момент відвідування чисто, для виховання та розвитку дитини облаштована окрема кімната, в якій є необхідні меблі, спальне місце, шафа з одягом, який відповідає віку та сезону, місце для навчання. Умови для проживання, виховання та розвитку дитини батьком створені належним чином /том 1 а.с. 54/. Відповідно до довідки ЛКК в медичний заклад з малолітнім [PERSON] з приводу захворювань та профілактичних оглядів звертався лише батько /том 1 а.с. 63/. 11 листопада 2019 року [PERSON] було встановлено діагноз - невроз дитячого віку /том 1 а.с. 146/. 25 травня 2024 року, 16 серпня 2024 року, а також 02 вересня 2024 року малолітньому [PERSON] встановлено діагноз Астено-невротичний синдром, енурез /том 1 а.с. 245, 246, 247/. Позивачем копію медичної картки [PERSON] /том 1 а.с. 249-261, том 2 а.с. 54-89/, де зазначено, протягом листопада - грудня 2024 року, як анамнез зазначено, що при спілкуванні з матір`ю у [PERSON] виявляються елементи агресії та роздратованості, і, як рекомендацію, зазначає, усунення конфліктних ситуацій. Згідно відповіді на запит суду [PERSON] перебуває під наглядом дитячого невролога поліклініки КНП ММР «Міська лікарня № 5» з травня 2024 року. За час спостереження дитина вісім разів була на прийомі, з наступним корегуванням терапії. Встановлено діагноз: астено-невротичний синдром. За весь час візитів до лікаря, з дитиною на прийомі був батько [PERSON] / том 2 а.с.35/. Згідно довідок № 18 від 12 січня 2024 року та № 399 від 22 травня 2024 року виданих Южноукраїнським ліцеєм №4 Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, учень 2-В класу [PERSON] регулярно відвідує заняття у ліцеї. Дитина завжди охайна та доглянута. Батько спілкується з педагогами, які навчають дитину, цікавиться шкільним життям. Мати контакту з ліцеєм, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується /том 1 а.с. 42, 244/. Як вбачається з характеристики учня вже 3-В класу Южноукраїнського ліцею №4 Южноукраїнської міської ради Миколаївської області [PERSON] , від 25 жовтня 2024 року, [PERSON] навчається за інклюзивною формою навчання. Має проблеми з концентрацією уваги, порушенням когнітивних функцій, тому потребує постійного контролю з боку дорослого. Має низьку мотивацію до навчання, переважає ігрова діяльність. За допомогою асистента має середній рівень досягнень. Дружить з декількома учнями у класі. Бере участь у суспільному житті ліцею. Вихованням займається батько [PERSON] . Підтримує зв`язок з класним керівником, відвідує батьківські збори, забезпечує хлопчика всім необхідним для навчання. Мати [PERSON] за період з 01 вересня 2022 року по 22 жовтня 2024 року двічі, у квітні -травні 2024 року відвідувала ліцей, познайомилася з класним керівником сина, пройшла консультацію у психолога. У квітні - травні 2024 року підтримувала зв`язок з вчителем у телефонному режимі. З 01 вересня 2024 року по 19 лютого 2025 року одноразово зв`язалась з класним працівником через повідомлення, контакту з ліцеєм не підтримує, успішністю [PERSON] не цікавиться, з вчителем не спілкується /том 2 а.с. 92, 134/. Позивачем до матеріалів справи долучено висновки про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 04 квітня 2019 року № 132 та повторні психолого-педагогічні оцінки розвитку особи проведені 07 вересня 2020 року та 09 травня 2024 року, відповідно до яких [PERSON] потребує продовження тривалості здобуття освіти на початковому рівні освіти на один навчальний рік /том 1 а.с 233-236, 237-239, 240-243/. Позивачем до матеріалів справи долучено довідку, відповідно до якої з 03 лютого 2024 року малолітній [PERSON] займається в секції футболу ККСС «Олімп» ВП «ЮУ АЕС» /том 1 а.с. 43/. Директором школи англійської мови «EnGard» [PERSON] було видано довідку про те, що її син [PERSON] з вересня 2024 року дійсно навчається в даній школі. Щомісячна оплата за навчання становить 1050 грн. Оплату за навчання дитини оплачувала особисто його мама [PERSON] /том 1 а.с. 300/. Згідно довідок директора школи англійської мови «EnGard» від 08 та 12 листопада 2024 року У вересні [PERSON] через сімейні обставини пропустив усі заняття, тому оплату за цей місяць було заморожено, а всі навчальні матеріали було видано його матері [PERSON] для самостійного опрацювання. У жовтні [PERSON] відвідав лише одне заняття 19 жовтня 2024 року, але оплату [PERSON] внесла повністю і всі матеріали забрала для самостійного опрацювання із сином. У листопаді [PERSON] занять не відвідував, оплату за цей місяць не вносили. З 11 листопада 2024 року він був відрахований зі списку учнів /том 2 а.с. 94, 97/. Відповідач надала копію платіжної інструкції від 06 листопада 2024 року про оплату [PERSON] за навчання сина [PERSON] /том 2 а.с. 95/. Практичним психологом Южноукраїнського ліцею №4 Южноукраїнської міської ради, 16 квітня 2024 року у відповідь на запит начальника служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про з`ясування думки дитини, було проведене консультативну роботу з класним керівником 2-В класу [PERSON] та учнем [PERSON] , було повідомлено, що під час роботи з`ясувалось, що хлопчик задоволений сумісним проживанням з батьком, який приділяє йому належну увагу. Мати уваги сину не приділяє. [PERSON] має номер телефону матері, але сам не дзвонив, він не проти відновити спілкування з матір`ю, якщо вона сама буде проявляти бажання та активність у цьому напрямку. Має бажання проводити час з братом та сестрою /том 1 а.с. 230/. Згідно висновку за результатами проведеної діагностичної роботи з малолітнім [PERSON] , є агресивне ставлення дитини до матері, але ця агресія полягає не в уникненні спілкування з нею, а намаганні привернути її увагу та налагодити контакт з нею. Дитина не розуміє чому мати відсутня, не отримує пояснень від дорослих і тому це в нього проявляється агресивною поведінкою та невмінням налагоджувати контакт з оточуючими /том 1 а.с. 304-305/. Як вбачається з копій свідоцтв про народження [PERSON] є також матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /том 1 а.с. 96, 97/. Зазначені діти, а також малолітній [PERSON] , 2015 року народження, вписані до посвідчення багатодітної сім`ї, матір`ю в якому вказано [PERSON] /том 1 а.с. 98/ Як вбачається з довідки про склад сім`ї та реєстрацію станом на 10 квітня 2024 року [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані за місцем реєстрації матері в квартирі [ADDRESS] /том 1 а.с. 95/. [PERSON] є власником 1/5 частки цієї квартири /том 1 а.с. 114, 115-116/. До свого відзиву [PERSON] долучила довідки та характеристики з місця навчання на [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначено, що мати приділяє належну увагу дітям та цікавиться їх успіхами, а також довідки ЛКК, в яких зазначено, що на прийом до лікарів, з приводу захворювань цих дітей та їх профілактичних оглядів ходить лише мама /том 1 а.с. 109, 110, 111, 112, 113/. Як вбачається з характеристики від 18 квітня 2024 року [PERSON] працювала в ДП «СУЧАСНІ ФІНАНСОВІ РІШЕННЯ», має позитивні характеристики за місцем роботи /том 1 а.с. 108/. Згідно копії довідки від 18 жовтня 2018 року [PERSON] працює продавцем непродовольчих товарів ФОП « [PERSON] » з 18 вересня 2024 року /том 1 а.с. 321/. Відповідно до копій довідок від 28 та 29 травня 2024 року [PERSON] на диспансерному обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває /том 1 а.с. 319/. При цьому згідно консультативного висновку спеціаліста 29 травня 2024 року [PERSON] було встановлено діагноз тревожнодепресивний розлад /том 1 а.с. 320/. Як вбачається з відповіді Управління соціального захисту населення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, [PERSON] , протягом 2020-2024 років на одну дитину [PERSON] , [INFO] , нараховувалась та виплачувалась допомога при народженні та допомога на дітей, які виховуються в багатодітних сім`ях, а також, з 01 жовтня 2020 року по 31 липня 2021 року була нарахована та виплачена Державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям у сумі 64819,89 грн, в складі сім`ї заявниця та 3-е неповнолітніх дітей, в тому числі і [PERSON] , [INFO] /том 1 а.с. 148/. 03 травня 2024 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Короткий виклад обставин: [PERSON] у період часу з 2020 року по 2024 рік незаконним шляхом, вказавши недостовірну інформацію про сімейний стан, повторно отримувала соціальні допомоги на утримання неповнолітньої дитини /том 1 а.с. 154/. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 вересня 2024 року зазначене кримінальне провадження призначено до судового розгляду /том 1 а.с. 265-266/. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження №12024152120000198 від 03 травня 2024, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, у зв`язку з тим, що кримінальна протиправність даних діянь втратила чинність /том 2 а.с. 100-105/. Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 лютого 2025 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Провадження у справі було закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, [PERSON] визнана винною /том 2 а.с. 152-153/. В подальшому, 30 січня 2025 року з приводу заяви позивача, Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради повідомив [PERSON] , що рішення №287 від 15 травня 2024 року «про визначення способу спілкування [PERSON] з малолітнім [PERSON] » є актом індивідуальної дії, тому не підлягає скасуванню. Також звернули його увагу, що з [PERSON] проводилась профілактична бесіда щодо обов`язкового виконання вищезазначеного рішення. До повідомлення долучили копію витягу з протоколу № 1 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Південноукраїнської міської ради /том 2 а.с. 129, 131/. Як вбачається з копій висновків оцінки потреб сім`ї від 22 квітня 2024 року, основними ознаками та чинниками, які спричиняють складні життєві обставини [PERSON] та [PERSON] є довготривалий конфлікт між колишнім подружжям щодо визначення способу спілкування з малолітньою дитиною /том 1 а.с. 118-123, 155-158/. Однак, згідно висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 15 травня 2024 року за №286, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради не погоджується із рекомендаціями Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Южноукраїнської міської ради та вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] /том 1 а.с. 187-189/. Мотивували тим, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки маючи реальну можливість виконувати їх, не вчиняла відповідних дій, не проявляючи про дитину батьківської турботи, без існування причин та перешкод, а саме, не піклується про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток дитини, не приділяє належної уваги вихованню, не забезпечує необхідне харчування та медичний догляд, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального розвитку та самоусвідомлення. Така міра, як позбавлення батьківських прав є кращім способом захисту прав та інтересів дитини. враховуючи, що поведінка матері є тривалою, безвідповідальною і неприпустимою у сучасному суспільстві. Сторони були заслухані органом опіки та піклування під час вирішення питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав /т.1 а.с. 309-313/. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює шкільним психологом. [PERSON] навчається з першого класу у ліцеї №4. З мамою [PERSON] спілкувалась один раз, вона приходила до неї навесні 2024 року. Вона повідомляла матері на той час, що дитині потрібна мати. Батько відвідує психолога постійно. У дитини був важкий стан, вони тренували когнітивні здібності. Батько постійно підтримував зв`язок. [PERSON] не хотів розмовляти та підтримувати зв`язок з матір`ю. В ході діагностики виявилось, що [PERSON] турбує «мати». Дитина на інклюзивній формі навчання та навчається з асистентом. В центрі мама спілкувалась з психологом, їй надавались рекомендації. [PERSON] має постійно відвідувати дитину, щоб для нього це не було травмуючим. Якось у минулому навчальному році, в розмові від нього прозвучало, «чому вона не телефонує, чому не спілкується зі мною». У цьому році щодо матері не спілкувалась з [PERSON] . Дитина захоплюється карате (трохи), було якось плавання, відеоігри, інтереси змінюються. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сестрою позивача, перебуває з ним в близьких відносинах, сім`ями разом проводять час, їздять відпочивати, їх діти мають близькі відносини. Протягом чотирьох років дружина не проявляла турботи про сина. Не приїхала на 1 вересня. Лише після того, як подали позов про позбавлення батьківських прав та після визначення зустрічей, дитина зустрічалась з мамою, однак до відпустки, потім [PERSON] поїхав у відпустку за кордон. Під час відпустки мати не телефонувала, не проявляла інтересу до дитини. Після відпустки прийшла декілька разів, після чого її не було до суботи перед судовим засіданням. Приблизно півроку до війни вересень-грудень 2021 року вони водили дітей на танці в «Малібу». В цей же час ходила в «Малібу» в тренажерний зал позивач, і при зустрічі ігнорувала, робила вигляд, що не помічає. Позивач дотримується графіку відвідувань, нікуди не водить сина, дитина сидить вдома по вихідним та ображається. [PERSON] розповідав, що вдома у мами грає в приставку, а мами вдома немає, або мама готує їсти, періодично робить домашнє завдання. Декілька разів відповідач з кирилом виїжджали на дачу, після чого він захворів, або ж приїжджав до дому у мокрому одязі. Перший раз плакав, оскільки робив з мамою домашнє завдання та вона кричала. Дитина перебуває на обліку та лікуванні у обласного невролога. Також пояснила, що у них спільні куми. Коли [PERSON] був там, відповідач хотіла його забрати, та оскільки кума не дала, відповідач викликала поліцію. Свідок [PERSON] суду пояснила, що перебуває у дружніх стосунках з [PERSON] . З листопада 2023 року по вересень 2024 року вони разом працювали в ТОВ «Сучасні фінансові рішення», в магазині «Фокстрот». Додала, що у них є період стажування, офіційно працевлаштована [PERSON] була з лютого 2024 року. На початку роботи не спілкувались. [PERSON] бачила, він був з нею на роботі. Якось, в листопаді 2023 року вони сиділи з [PERSON] , і [PERSON] сказала, що там [PERSON] з сином [PERSON] , які в цей час були біля стійки з телефонами. [PERSON] вийшла з робочого місця та вигукнула « [PERSON] », [PERSON] побачив [PERSON] та вивів [PERSON] з магазину. Як хлопчик відреагував на маму їй не відомо. Зі слів [PERSON] їй відомо, що у неї був важкий період, та [PERSON] взяв дитину, поки [PERSON] не встане на ноги. Якось [PERSON] розповіла, що їй дозволили бачити третю дитину в понеділок, середу, суботу і неділю, з урахуванням цих днів нею був складений робочий графік [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його сином. [PERSON] залишила дитину в небезпеці, поліція підібрала [PERSON] фактично біля смітника, в подальшому дитину помістили до притулку, а потім віддали батьку. На даний час дитина проживає з батьком. До звернення з даним позовом до суду [PERSON] не з`являлась, не ходила за дитиною в дитячий садок, не прийшла на його випуск з садочка та на перше вересня до школи. Ні бабуся, ні дідусь зі сторони матері не приходять до [PERSON] , не приносять подарунки, навіть цукерки. Зазначив, що він працює в одному цеху з матір`ю відповідача, яка жодного разу не спитала за онука та не передала подарунок. Лише після звернення з даним позовом до суду [PERSON] почала приходити до сина, однак після цього у дитини почався енурез. Лікарі сказали, що треба прибрати подразник. По графіку мати відвідувала сина з початку квітня 2024 року. Один чи два рази, на травневі свята, брала [PERSON] на дачу. У червні 2024 року [PERSON] поїхав до Черногорії. У липні 2024 року мати з`явилась два рази. З 03 серпня припинила телефонувати. Приїхала за один день до судового засідання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON] з осені 2021 року та допомагає йому, а тому часто буває у [PERSON] , зокрема якщо з [PERSON] треба комусь посидіти, відводить дитину на гуртки. Відповідач тільки в наступному 2024 році почала з`являтись. У 2022 - 2023 роках її не було. Вона гуляє з [PERSON] , мама приходе забирає, а потім знову вона забирає. [PERSON] востаннє бачила восени. Ані бабуся, ані інші родичі зі сторони матері не приходили, з [PERSON] не спілкуються. Влітку 2024 року мати один раз забирала [PERSON] на дачу. Маму він ніколи не згадує, він лікується внаслідок нервової хвороби, дитина приймає ліки. Допитаний у судовому засіданні малолітній [PERSON] відповідей на запитання дати не зміг, але зауважив, що проживати з мамою не бажає. Відповідно до частини другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. В силу ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Згідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховному Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, і разом з тим зауважує, що обов`язково при вирішення справ, пов`язаних із забезпеченням інтересів дітей, слід враховувати норми Конвенції про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, і такої, що є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності врахування в першу чергу інтересів дітей, а також на визначенні, чи є у діях батьків умисел. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанови Верховного Суду у справах №288/201/19, №454/1619/18, №199/5032/16-ц та інші). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Відповідно до вимог статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз вищевказаних положень закону дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У своїй постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 Верховний Суд зазначив, що повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. Оцінюючи докази у сукупності, враховуючи висновок органу опіки та піклування та пояснення неповнолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження факти того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого сина, що є підставою для задоволення позову. Суд вважає, що з серпня 2019 року відповідачем неналежно здійснюється виконання батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , оскільки той, у серпні 2019 року був влаштований до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей через те, що був виявлений у віці три з половиною роки один без супроводу дорослих, містом у пізній час. Пізніше батьком було добровільно встановлено місце перебування сина [PERSON] . Не дивлячись на те, що [PERSON] утримує ще двох неповнолітніх дітей, вона не сплачує аліменти на утримання свого сина [PERSON] навіть у будь-яких незначних сумах доволі тривалий час. Після звернення позивача до суду з цим позовом [PERSON] начебто проявила інтерес до сина [PERSON] , та сплатила у березні, квітні та травні 2024 року певну саму аліментів в загальному розмірі 6019,23 грн, хоч заборгованість і не погасила. Крім того, двічі відвідувала ліцей, де навчається син [PERSON] . [PERSON] встановити зустрічі з дитиною у певний час та з певною періодичною, чому звернулась до органу опіки та піклування. Однак, побачення з дитиною востаннє відбулось 30 листопада 2024 року, до цього зустрічі [PERSON] з сином [PERSON] теж не були регулярними. Рішення виконавчого комітету, про встановлення зустрічей з дитиною, яке було ухвалено за її ж заявою мати [PERSON] виконувала зі значними пропусками таких відвідувань /т.2 а.с. 114-120/, що в подальшому і стало підставою для притягнення її до адміністративної відповідальності. Всього ж протягом розгляду справи (майже рік) відповідач всього 12 разів зустрілася з дитиною. Посилання відповідача на те, що позивач у 2021 році не давав відвідувати дитину /т.1 а.с.107/, суд вважає безпідставними, оскільки дійсно, як зазначив позивач дитина перебувала не за місцем свого мешкання, а у знайомих під час проведення спільного дитячого дозвілля. Лікар дитячий-невролог, який здійснює лікування малолітнього [PERSON] , у записах картки медичного хворого протягом листопада - грудня 2024 року, як анамнез зазначає, що при спілкуванні з матір`ю у [PERSON] виявляються елементи агресії та роздратованості, і, як рекомендацію, зазначає, усунення конфліктних ситуацій. Крім того, намагання матері приймати участь у житті дитини не знайшли свого продовження також під час відвідування дитиною додаткових занять з англійської мови, на яку дитина почала ходити за ініціативою матері у вересні 2024 року. Спостерігаючи за процесуальною поведінкою відповідача судом встановлено, що з 2019 року, з того часу, як дитина почала проживати з батьком, матір не опікувалась дитиною, не цікавилась її життям, хоча приділяла увагу іншім дітям, не надавала допомоги на утримання [PERSON] , тобто ухилялась від виконання батьківських обов`язків при цьому користувалась пільгами, які встановлені для багатодітних сімей, оскільки разом з [PERSON] , має трьох неповнолітніх дітей, в тому числі отримувала соціальну допомогу. В подальшому, після звернення позивача до суду з позовом вона почала цікавитись життям дитини та приймати участь у його вихованні, звернулась до органу опіки та піклування із заявою про встановлення днів для побачень, двічі відвідувала ліцей, 12 разів зустрічалась з дитиною (що відслідковується у графіку побачень), відводила на футбол, придбала футбольну форму та ініціювала відвідування додаткових занять з англійської мови. Крім того, на початку розгляду справи заперечувала проти позову, з`являлась у судові засідання, активно користувалась процесуальними правами, але 29 січня 2025 року направила заяву про визнання позову, відмовилась від представника, після цього жодного разу не з`явилась у судове засідання, не відвідала дитину, що свідчить про свідоме усталене ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , та свідому відмову приймати участь у його житті, спілкуватись з ним, сприяти створенню умов для отримання ним освіти, взагалі відсутність інтересу до власної дитини та її внутрішнього світу. Це все відбувається на фоні порушення у дитини когнітивних функцій, що потребує додаткової уваги з боку батьків. Судом встановлено, що метою звернення позивача з позовом є захист інтересів дитини, оскільки позивач є заброньованою особою з квітня 2004 року /т.2 а.с.107/, вільно перетинає кордон України у період відпустки, має достатню заробітну плату. Наведене дає суду дійти висновку про те що позивач, звертаючись до суду з позовом не ставить корисливу мету. Одночасно суд роз`яснює відповідачу у справі, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

Outcome: approved