Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

17 січня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини сторін доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 4000 гривень, а також стягнути з відповідача аліменти на туж дитину за минулий період з серпня 2023 року по січень 2025 року в розмірі 68000 гривень (по 4000 гривень за місяць). Позовні вимоги мотивовані тим, що у сторін від нині розірваного шлюбу є спільна дитина дочка [PERSON] , [INFO] , сторони з серпня 2023 року проживають окремо кожний своїм життям, відповідач матеріально не утримує дитину, не надає дозволу на перереєстрацію місця проживання дитини, без згоди позивача за допомогою її телефону оформив на її ім`я кредит, борг за яким позивач вимушена сплачувати. Оскільки відповідач має нормальний стан здоров`я, працездатний, може надавати матеріальну допомогу, позивач просила її позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вказавши, що не заперечує проти стягнення аліментів з дня подання позову у розмірі на розсуд суду, але проти стягнення аліментів за минулий час заперечує. Від сторони відповідача до суду надійшов відзив, в якому відповідач так само визнав позовні вимоги частково, вказавши, що не заперечує проти стягнення аліментів в розмірі частки від його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно з дня подання позову і до повноліття дитини, у задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. Відзив мотивований тим, що сторони у шлюбі мешкали у квартирі родини відповідача, позивач не працювала, постійно брала мікрокредити, які погашались за допомогою батьків відповідача. У 2023 році відповідач дізнався про стосунки дружини з іншим чоловіком, до якого позивач переїхала восени 2023 року з дитиною, а у грудні 2024 року позивач одружилась із вказаним чоловіком. Заперечив відповідач створення ним перешкод для реєстрації місця проживання дитини сторін, вказав, що позивач налаштовує дитину проти нього, але відповідач не ухиляється від утримання дитини. Заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час, відповідач послався на не доведення позивачем обставин, визначених ч.2 ст.191 СК України, для задоволення такої вимоги. Стосовно розміру аліментів, відповідач просив суд врахувати, що він має на утриманні діда та бабу, які є особами літнього віку, мають низку хвороб, що потребують лікування. Крім того, відповідач вказав, що має боргові зобов`язання, які накопичені у шлюбі сторін. У відповіді на відзив позивач вказала, що незгода зі змістом відзиву, послалась на те, що вона постійно зверталась до відповідача з приводу необхідності сплати ним аліментів на дитину (усно, за телефоном, смс), що відповідачем ігнорувалось. Заперечила позивач, що брала мікрозайми, маніпулюючи станом здоров`я дитини, а також, що на утриманні відповідача перебувають баба з дідом, доказ спільного проживання відповідача разом із бабою та дідом позивача вважає недостовірним. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання здійснити розгляд справи по суті. Вислухавши позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони в період з 22 вересня 2018 року по 26 квітня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про шлюбу та народження, копією рішення суду про розірвання шлюбу. Як встановлено судом в ході розгляду справи та не спростовується матеріалами цивільної справи, наразі спільна дитина сторін мешкає та перебуває на утриманні позивача. Відповідач належної, достатньої та регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, доходів позивача на самостійне утримання дитини не вистачає, в позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо участі відповідача у матеріальному забезпеченні спільної дитини сторін. В той же час, відповідач є працездатною особою, доказів наявності в нього інших дітей, а також об`єктивних перешкод для сплати аліментів на дитину стороною відповідача не подано, а судом не встановлено, як і доказів звільнення позивача від сплати аліментів. Таким чином відповідач спроможний сплачувати аліменти на дитину, хоча належним чином цього не здійснює. 27 грудня 2024 року позивачем укладено другий шлюб, внаслідок чого нею змінено своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем малолітньої дитини дочки [PERSON] , [INFO] , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної та достатньої матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким що підлягають задоволенню, однак частково. Частковість задоволення позовних вимог полягає у зменшенні мінімального допустимого розміру стягуваних з відповідача аліментів із заявлених позивачем 4000 гривень (прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 3196 гривень згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік») до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на підставі наступного. Як вбачається з аналізу норми ст.182 ч.2 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Разом з тим, позивачем не надано суду будь-яких доказів щодо розміру заробітку (доходу) відповідача або такого його майнового стану, який би дозволяв йому сплачувати аліменти не тільки не нижче мінімального рекомендованого розміру, а й у більшому розмірі заявлені 4000 гривень на місяць. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача визначеного позивачем розміру аліментів за минулий час (період з серпня 2023 року по січень 2025 року) в загальному розмірі 68000 гривень (по 4000 гривень на місяць), оскільки за змістом ст.191 ч.2 СК України присудження аліментів за минулий час можливо лише за умови доведення позивачем перед судом вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не можливість їх одержання у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Належних та допустимих доказів вжиття позивачем означених заходів суду подано не було, а надана позивачем копія вимоги за твердженнями самої позивача в судовому засіданні та згідно копій поштової документації була складена позивачем та подана до пошти за день до подання даного позову до суду 16 січня 2025 року, а отримана відповідачем вже в ході розгляду справи по суті 27 січня 2025 року, тобто не є тим доказом, який дозволяє стверджувати про доведеність обставин, передбачених ст.191 ч.2 СК України. При цьому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення ст.194 СК України, які регулюють питання стягнення аліментів за минулий час та заборгованості зі сплати аліментів, оскільки однією з обов`язкових умов для можливості застосування вказаної норми є наявність вже виниклого у відповідача обов`язку зі сплати певного розміру аліментів, встановленого на підставі договору між батьками дитини про сплату аліментів, рішення суду (видано виконавчий лист) або в порядку ст.187 СК України. Разом з тим, матеріали цивільної справи, яка вирішується, не містять жодних доказів, які б підтверджували існування вказаної обов`язкової умови, не вказує на існування такої умови і позивач. Більш того, саме в рамках розгляду даної цивільної справи і вирішується шляхом ухвалення рішення суду питання про стягування та визначення розміру аліментів, які мають стягуватись з відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини сторін. Критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про перебування на утриманні відповідача діда та баби, що є особами похилого віку та мають низку захворювань, оскільки сам лише спільного проживання відповідача із вказаними особами не є свідченням їх утримання відповідачем, який до того ж у відзиві посилається на своє незадовільне матеріальне становище. Задовольняючи позов частково, суд зауважує, що відповідності ст.192 СК України сторони не позбавлені можливості згодом у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів.

Outcome: partial