Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідачки на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 27\~000,00 грн., посилаючись на неправомірність перерахування нею грошових коштів на банківський рахунок відповідачки. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 16 листопада 2024 року вона розмістила оголошення на платформі «ОЛХ» щодо продажу монет вартістю 4\~000,00 грн. Десь через 2 години після розміщення вказаного оголошення їй у Вайбер написала жінка [PERSON] запитавши про актуальність оголошення та уточнивши з приводу доставки і відправлення через ОЛХ. Потім скинула умови ОЛХ доставки і написала, що оформлює та оплачує замовлення, скинула сайт сторінку оплати. Позивачка зайшла, ввела дані зарплатної картки, однак підтвердити дані не вдалося, вискочило віконце чату ОЛХ та з нею на зв`язок вийшов оператор [PERSON] , повідомивши, що банку потрібно перевірити платоспроможність і тому буде збільшено кредитний ліміт за кредитною карткою. Ліміт збільшився та з її картки без її участі списались кошти в сумі в тому числі в сумі 27\~000,00 грн. на картку відповідачки. 18 листопада 2024 року вона звернулась до відділення поліції за заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, 02.12.2024 розпочато досудове розслідування за її заявою. Вважає, що оскільки грошові кошти в сумі 27\~000,00 грн. перераховані на банківський рахунок відповідачки неправомірно, наявні підстави для застосування статті 1212 ЦК України і просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду\~від 20\~січня 2025\~року прийнято\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Згідно поданої до суду заяви, представник позивача [PERSON] просить розгляд справи проводити за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із відзивом на позов, в обґрунтування якого нею зазначено, що вона зареєстрована на веб-ресурсі https://100btc.kiev.ua/, який є обмінною платформою, до функцій якої входить обмін електронних та цифрових грошових одиниць. Згідно з пунктом 1.3 Регламенту обміну вказаної платформи, клієнтами вважаються окремі громадяни та підприємства, які висловили намір здійснити обмінну операцію через обмінну платформу. Пункти 4.1-4.2 Регламенту вказують, що платформа здійснює операції обміну з участю електронних грошових одиниць, серед партнерів банки згідно із зазначеним переліком. Відповідно до пункту 9.5 Регламенту, платформа не відповідає за операцію. обміну, виконану третіми особами за згодою клієнта. В розділі «AML/KYC» політика веб ресурсу https://100btc.kiev.ua/ передбачено, що процедура верифікації на 100btc.kiev.ua вимагає, щоб користувач сайту надав справжні документи (наприклад міжнародний паспорт, витяг за рахунком, рахунок за комунальні послуги). Для таких цілей 100btc.kiev.ua залишає за собою право збирати ідентифікаційну інформацію користувача в рамках політики боротьби з відмиванням грошей та політики «Знай свого клієнта». Згідно із заявкою ID 757320, зробленою 16.11.2024, [PERSON] виставила на обмін належні їй 1090,24 USDT (TRC-20), внаслідок якого отримала 46699,9994 на карту [NUMBER] . Відповідно до виписки з рахунку 16.11.2024 о 21:19 14\~000,00 грн. від [PERSON] , 16.11.2024 о 21:16 5050 грн. від Fuib Money Transfer (означає, що платіж було здійснено від власника рахунку у банку ПУМБ) і 16.11.2024 о 21:09 27000,00 грн. від [PERSON] . Специфікою обміну крипто валюти на веб ресурсі https://100btc.kiev.ua/ є такою, що користувач виставляє на обмін певну кількість монет, а інші користувачі можуть придбати такі монети повністю або частково. У випадку з [PERSON] виставлені нею на обмін 1090,24 USDT (TRC-20) були придбані чотирма різними клієнтами, про що свідчать зарахування з банків. З огляду на викладене, відсутні обґрунтовані та достатні підстави стверджувати, що між [PERSON] та [PERSON] відсутні договірні відносини, оскільки з карткового рахунку [PERSON] надійшли кошти саме у день виставлення відповідачем крипто валюти на обмін, а тому наявні підстави вважати, що [PERSON] також є користувачем веб-ресурсу https://100btc.kiev.ua/ та 16.11.2024 вирішила придбати частину виставлених відповідачем на обмін USDT (TRC-20). Підтвердженням цього є квитанція заявка ID 757320 та виписка з рахунку по банківській картці. [PERSON] жодних доказів того, що вона не придбавала 16.11.2024 криптовалюту USDT (TRC-20).в еквіваленті 27000 грн. не наводить, зокрема не надає доказів того, що вона не є користувачем веб-ресурсу https://100btc.kiev.ua/. Поряд з цим, з огляду на особливості функціонування цього ресурсу, відповідачу такі відомості не можуть бути надані. Зазначає, що позивач вільно погодилась на безпідставну передачу коштів і, відповідно, настання невигідних для себе наслідків, та оскільки вона звернулась до правоохоронних органів із відповідною заявою, указані правовідносини щодо переказу грошових коштів та їх повернення не регулюються ст. 1212 ЦК України. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. У відповіді на відзив представником позивача адвокатом Биченком А.О. зазначено, що будь яких договірних зобов`язань між сторонами щодо переказу грошових коштів не було, правова підстава для їх отримання відсутня. 16.11.2024 після списання грошових коштів з карткового рахунку позивачки вона одразу звернулась до банку та заблокувала вказану картку, не купувала крипто валюту у [PERSON] чи у будь кого та не є користувачем веб-ресурсу https://100btc.kiev.ua/, взагалі не знала до моменту отримання відзиву на позов про його існування. Позивачка самостійно не здійснювала переказу грошових коштів на рахунок відповідачки, такі кошти було переведено сторонньою особою від імені\~позивачки та всупереч її волі, тому наполягає на задоволенні вимог. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в\~Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.\~Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212\~ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Указана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), у якій зазначено, що «в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла\~особа знає,\~що в\~неї відсутнє\~зобов`язання\~(відсутній\~обов`язок)\~для сплати\~коштів,\~проте здійснює\~таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів» Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У якості доказів на підтвердження вимог позивачем надано лише платіжний документ на переведення коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] у сумі 27\~000,00 грн. та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про звернення [PERSON] до відділення поліції за заявою за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. ст. 190 КК України. Згідно вказаного витягу (а.с.15), 02.12.2024 в ході розгляду матеріалів від 18.11.2024 по зверненню [PERSON] , яка перейшла за посиланням на платформі ОЛХ, вказавши дані\~своєї кредитної\~картки та здійснивши переказ в сумі 10\~000 грн. на банківську картку у період часу з 21:05 до 21:16 з її картки були списані грошові кошти в сумі 74\~391,45 грн. Однак із наданих позивачем письмових доказів не вбачається факт неправомірного (безпідставного) набуття саме відповідачем [PERSON] грошовими коштами [PERSON] , як і не підтверджують обставини, викладені позивачкою у тексті заяви розміщення оголошення на платформі ОЛХ, відповідні дзвінки сторонніх осіб на її телефонний номер, переведення сторонніми особами коштів з її кредитної картки при введені нею даних лише зарплатної картки,збільшення кредитного ліміту без її згоди, тощо. Поданий представником позивача з порушенням процесуального строку письмовий доказ (відповідь з банку) лише підтверджує факт здійснення авторизації саме позивачкою з її фінансового телефону, із введенням імені користувача та пароля, а у постанові від 9 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що оскільки відповідач сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, тому повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій. При цьому згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк», обмеження про банківській картці було встановлено двічі 16.11.2024 та 18.11.2024, хоча сумнівна, на думку позивачки, операція, була лише 16.11.2024. Відомостей про звернення позивачки до банку із заявкою щодо проведення без її участі неправомірної операції і блокування такої операції, повернення коштів, проведення шахрайських операцій з її банківським рахунком, тощо, матеріали справи не містять. Суд також ураховує надані відповідачкою письмові докази, а саме відомості про перерахування на її картку 4 платежів від різних осіб на підтвердження фактичних договірних відносин купівлі-продажу криптовалюти, у тому числі й позивачкою, із датою та часом зарахування таких коштів, як і скріншот заявки на обмін криптовалюти, що спростовує факт безпідставного набуття нею грошових коштів. Між тим відповідно до роз`яснень щодо правомірності\~використання в\~Україні «віртуальної\~валюти/крипто\~валюти» Bitcoin Національного банку України 08 грудня 2014 року, під час використання «віртуальної валюти/криптовалюти» Bitcoin є фактор підвищеного ризику, пов`язаного із цією послугою, операцією або каналом постачання, зокрема анонімність операції (які можуть включати готівку), децентралізованість операції. Всі ризики за використання в розрахунках «віртуальної валюти/крипто валюти» Bitсoin несе учасник розрахунків за ними. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 (провадження № 61-4022 св 24), не спростовує вказаного факту й наявність відкритого кримінального провадження за заявою позивача за частиною першою статті 190 КК України (шахрайство), оскільки відкрите кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою грошовими коштами позивача не доводить того, що саме ця невстановлена особа/особи заволоділи персональними даними позивача з метою укладення оспорюваного кредитного договору й уклали його від імені [PERSON] без її волі. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц вказав, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed