Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

16 липня 2024 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2021 року. Шлюб був зареєстрований Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, (м. Харків), про що було зроблено запис №07, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 16 січня 2021 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21 січня 2023 року. Після російської агресії і окупації Куп`янська, сторони виїхали до м. Харкова і останнім часом мешкали разом в [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у них були звичайні добрі відносини, але в середині жовтня 2023 року, дружина кинула позивача разом із сином, сказала, що вона більше не хоче жити з позивачем і пішла з їх місця помешкання. З тих пір позивач не знає, де знаходиться [PERSON] і син знаходиться на його повному утриманні. З того моменту як дружина пішла з їхнього місця помешкання, їх неповнолітній син [PERSON] , залишився жити з позивачем. Після цього вчинку дружини, позивач був спантеличений і не сприймав таку поведінку дружини як реальну. Він намагався переконати і умовити [PERSON] про повернення. Потім він намагався донести до її розуміння, що дитині мати потрібна більше ніж батько, оскільки мати є біологічно ближчою до дитини. При цьому він намагався переконати [PERSON] , що він докладе всіх зусиль, щоб допомогти їй у вихованні та утриманні сина. В подальшому відповідачка заблокувала номер телефону позивача. Турбота відповідачки про сина припинилась в середині жовтня 2023 року і з того часу [PERSON] не тільки не вчиняє ніяких дій, направлених на виховання сина, але й активно ухиляється від таких дій. Позивач вказує, що не вживає наркотичних засобів, не зловживає алкоголем, є фізичною особою-підприємцем і він повністю дбає про сина, забезпечує його, піклується про нього, слідкує за його вчасною медичною профілактикою, гуляє з ним на свіжому повітрі. Внаслідок ухиляння відповідачки від своїх батьківських обов`язків, позивач самостійно виховує сина і це виховання найбільше відповідає необхідності освіти, виховання, духовного та культурного розвитку [PERSON] . 27.12.2024 Червонозаводським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ про стягнення аліментів з [PERSON] , на утримання [PERSON] , на користь позивача. Незважаючи на наявність цього наказу, відповідачка ухиляється від свого обов`язку утримувати сина і жодного разу не сплатила будь-яких коштів на утримання [PERSON] . Позивач вказує, що кілька разів звертався до Служби у справах дітей по Холодногірському району з проханням вжити заходів щодо поведінки відповідачки. Також він просив цю службу звернутись до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Зі служби йому надійшло роз`яснення, що він мусить самостійно звернутись з цим позовом до суду. Обставини, викладені в цьому позові, підтверджуються Актом обстеження умов проживання, складеним працівниками Служби у справах дітей по Холодногірському району ДССД ХМР, 08.11.2023, Довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи [PERSON] , Довідкою про взяття на облік ВПО [PERSON], Довідкою з Департаменту патрульної поліції УПП в Харківській області, відповіддю на адвокатський запит з КНП «Міська дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради від 22.01.2024, Актом обстеження умов проживання від 03.06.2024, відповіддю Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту СуСД Харківської міської ради від 15.07.2024. Позивач зазначає, що в подальшому надасть суду документи з Державної виконавчої служби про стан заборгованості відповідачки зі сплати аліментів. Будь-яких фактів, які б свідчили про виконання батьківських обов`язків відповідачкою, не існує. Внаслідок такої бездіяльності відповідачки, вона, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мусить бути позбавлена батьківських прав. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2024 року замінено третю особу у справі - Службу у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 січня 2025 року закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслала. Про причину неявки суд не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходили. Представник третьої особи в судові засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, надіславши заяву про розгляд справи у їх відсутність. Крім того, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За положеннями частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Враховуючи вищевикладене та наявність одночасного існування умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2021 року. Шлюб був зареєстрований Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, (м. Харків), про що було зроблено запис №07, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 16 січня 2021 року. Від шлюбу у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , батьком вказаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21 січня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Як вбачається зі змісту позовної заяви, малолітній [PERSON] , [INFO] проживав з матір`ю та батьком за адресою: [ADDRESS] , наразі проживає за тією ж адресою з батьком. Відповідно до довідок від 21.11.2023 №6329-50030443971/22316 та №6329-5003041758/22315 [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , як внутрішньо переміщені особи. Зареєстроване місце проживання батька та сина за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь №694527 від 17.07.2024) відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 27.12.2024 Червонозаводським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ (справа №646/10341/23) про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання малолітнього [PERSON] , щомісячно, у розмірі частини усіх видів доходів платника аліментів, з 25.12.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Розрахунками заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим провадженням з примусового виконання судового наказу, виданого 03.01.2024 Червонозаводським районним судом м. Харкова підтверджується, що відповідачка [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини [PERSON] , з 25.12.2023 року по липень 2024 року у розмірі 9 218, 48 грн. Із змісту висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 10.01.2025 №56 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дитини [PERSON] , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування висновку, органом опіки та піклування вказано, що батько з сином зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] , де створено для дитини належні житлово-побутові умови для проживання (акти обстеження умов проживання сім`ї від 08.11.2023, 03.06.2024, 08.10.2024). [PERSON] працює, має самостійний дохід, за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. За інформацією ДОП ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області про особу, [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, скарг від сусідів не надходило, наркотичні речовини та алкогольні напої не вживає. Батько дитини пояснив, що матір довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями, не бере участі у догляді за дитиною. [PERSON] звертався до Служби у справах дітей по Холодногірському району з проханням провести профілактичну бесіду з матір`ю та стимулювати її до повернення до дитини, однак, за інформацією Служби, за наданими заявником телефонами зв`язок з відповідачем був відсутній, на співбесіду до Служби [PERSON] не з`явилась. Постійне місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; як внутрішньо переміщена особа зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] запрошувалася до Департаменту служб на співбесіду, однак не з`явилася, пояснень чи документів не надала, що підтверджує її байдуже ставлення до дитини. [PERSON] з приводу встановлення їй порядку участі у вихованні [PERSON] , [INFO] , та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку батька, до Департаменту служб не зверталася, ніяких доказів виконання нею батьківських обов`язків не надавала. Згідно з інформацією адміністрації Міської дитячої поліклініки №1, малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців закладу з народження. Дитина відвідувала заклад в супроводі матері, [PERSON] та батька, [PERSON] , іноді в супроводі бабусі та дідуся. З народження обоє батьків піклувались малолітнім [PERSON] . З жовтня 2023 року піклується малолітнім батько, [PERSON] . Відповідно до інформації Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові, заборгованість [PERSON] по виплаті аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , станом на 31.07.2024 складає 9 218,48 грн.; згідно з інформацією виконавчої служби від 28.11.2024 боржник на прийом громадян не з`явилась. Відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Основним твердженням позивача є те, що відповідачка не сплачує аліменти на утримання сина; з дитиною не спілкується, участі у вихованні не приймає, його життям та здоров`ям не цікавиться. Даючи відповідь на основні аргументи позивача, суд наголошує на такому. Дійсно, з жовтня 2023 року свої батьківські обов`язки відповідачка поклала на батька дитини [PERSON] , який дбає про розвиток сина, здоров`я, навчання та благополуччя в цілому. Водночас відповідачка [PERSON] не виявляє негативної поведінки та не вчиняє протиправних дій щодо малолітньої дитини. Твердження про несплату аліментів не можна покласти в основу для позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення матері дітей батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо їх утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька / матері до надання їй належного утримання. Такі висновки маються у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17. Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23). Згідно змісту висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 10.01.2025 №56 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дитини [PERSON] , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її дитини. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як ухилення від виховання дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків та свідомого ухилення від їх виконання. Суд, аналізуючи висновок органу опіки та піклування вважає, що він є не обґрунтованим, оскільки не встановлено дійсної причини подачі позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина сторін, він не містить відомостей про з`ясування органом опіки та піклування реального відношення матері до виховання сина, а також установлення факту саме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків (а не невиконання таких обов`язків). У висновку зазначили, що спеціалістам служби так і не вдалося зв`язатися з [PERSON] . У висновку не зазначено негативної характеристики [PERSON] , зокрема, що вона притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не зазначено причини невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, не мотивовано своїх висновків, не зазначено, чи відповідає таке рішення інтересам дитини та на підставі яких саме зібраних матеріалів зроблено відповідний висновок. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідачки відносно свого сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. В матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини. Надані позивачем органам опіки та піклування відомості, які негативно характеризують відповідачку, як одного з батьків, з яким наразі не проживає дитина, не стосується предмету доказування у вказаній справі, до якого повинні відноситися відомості, які б доводили факт свідомого ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Надані суду докази позбавлення батьківських прав, а саме: відомості щодо зареєстрованого місця проживання позивача разом з сином сторін та відмінне місце реєстрації матері, а також одноосібного відвідування медичних та інших закладів батьком, не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання обов`язків з виховання дитини. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком сина займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. У матеріалах справи відсутні достатні докази ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі №204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача та його представника у судовому засіданні щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд приходить до висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений [PERSON] при зверненні до суду, слід залишити за останнім.

Outcome: dismissed