Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської міської ради Харківського району Харківської області, у якому просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на його користь, аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі частини всіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Позов обгрунтований тим, що в червні 2021 він познайомився з [PERSON] , а в січні 2022 року відповідачка завагітніла. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . У свідоцтві про народження дитини він записаний батьком дитини. Стосунки між сторонами погіршились і з березня 2024 року взагалі припинилися. Син із самого народження і по теперішній час проживає з ним. Всі питання по догляду за дитиною, вихованню він вирішує сам. [PERSON] , починаючи з травня 2024 року не підтримує ніяких відносин з ним, не цікавиться життям сина, не приділяє належної уваги дитині, не піклується про стан його здоров`я, не надає матеріальної допомоги на утримання. Всі питання щодо виховання, лікування, розвитку дитини вирішуються ним самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Участь у справі сторін та інших учасників справи. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить їх задовольнити. Третя особа - представник Служби у справах дітей Дергачівської міської ради Харківського району Харківської області просила розглядати справу без її участі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] народився [INFO] , його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується ксерокопією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 1009 (а.с. 9). Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України N 6336-000030053 виданої заступником начальника ГУ ДМС у Харківській області О.Чирик від 16.05.2024 [PERSON] , [INFO] , уродженець Україна, Харківська область, м. Харків, згідно рішення ГУ ДМС у Харківській області від 19.04.2024 набув громадянства України на підставі ч. 9 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 19 квітня 2024 року(а.с. 11). Як вбачається з акту депутата Дергачівської міської ради Харківської області [PERSON] , складеного за місцем складання акту в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] від 30.09.2024, було проведено обстеження матеріально-побутових умов та способу проживання [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з ним проживають: [PERSON] , [INFO] мати; [PERSON] , [INFO] -брат та [PERSON] , [INFO] син. [PERSON] здійснює повний, постійний догляд за малолітнім сином, повністю утримує господарство у належному стані та веде домогосподарство (а.с. 7). Відповідно до довідки сімейного лікаря сімейної медицини м. Дергачі № 2 КНП «ЦПМСД» Дергачівської міської ради Харківської області Слободян І.В. від 30.09.2024- [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] і має дитину [PERSON] , [INFO] . Декларація із сімейним лікарем укладена 25.05.2023, дитина отримує планові щеплення, у випадку захворювання звертаються за допомогою. З березня 2024 року догляд за дитиною здійснює батько, приводить на прийоми до сімейного лікаря (а.с. 8). З наданої характеристики депутата Дергачівської міської ради [PERSON] від 30.09.2024 [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю, братом і сином, неодружений, здійснює догляд за малолітнім сином, стриманий, відповідальний, цілеспрямований, доброзичливий по відношенню до сусідів та мешканців вулиці, проявляє інтерес до суспільних питань вулиці, відкритий і щирий, в спілкуванні лаконічний, спокійний, відрізняється витримкою, чесний і цілеспрямований. Сусіди характеризують [PERSON] , як гарного сім`янина, який опікується своїм сином без участі матері, здійснює його виховання та догляд, веде домогосподарство та вирішує усі матеріальні питання, пов`язані з вихованням дитини (а.с. 10). Висновком органу опіки та піклування Дергачівської міської військової адміністрації від 06.02.2025 № 01-17/233, визначено недоцільним позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Висновок мотивований тим, що недостатньо доказів, які б свідчили, що поведінка матері стосовно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї, в зв`язку з чим члени комісії прийняли рішення вважати недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітньої дитини (а.с. 39-43). Мотиви, з яких виходить суд, застосовані норми права та висновки суду. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці ( ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Положеннями ч. 7 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1, 4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі №462/4705/19. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення від 18 грудня 2008 року у справі за заявою «Saviny v. Ukraine», № 39948/06, § 50). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54). Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Досліджені судом докази дійсно підтверджують обставини окремого проживання відповідачки із своєю дитиною та дають суду підстави вважати, що відповідачка у певній мірі дійсно не виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина [PERSON] . Водночас позивачем не доведено, що поведінка відповідачки стосовно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Позивачем також не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері стосовно сина батьківських прав. Суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно своєї малолітньої дитини не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати відповідачку до належного виконання своїх обов`язків. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї малолітньої дитини, в якому орган опіки посилався на недостатність доказів, які б свідчили, що поведінка матері стосовно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Таким чином, беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Разом з тим, як було зазначено вище, відповідачка дійсно у певній мірі не виконувала свої батьківські обов`язки стосовно малолітньої дитини, однак враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд дійшов висновку про передчасність прийняття такого рішення та недоцільність позбавляти відповідачку батьківських прав, однак слід попередити її про необхідність зміни свого ставлення до обов`язку по вихованню дитини. Визнання позовних вимог відповідачкою в даному випадку не може бути визнане судом належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом у спорі про позбавлення батьківських прав. Аналізуючи наведене вище у своїй сукупності позивачем, що є його процесуальним обов`язком, не доведено умисне ухилення [PERSON] , як матері, від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітнього сина, і як наслідок, необхідність застосувати до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. Не доведено втрату сімейних зв`язків між матір`ю і її малолітньою дитиною, не надано жодного психологічного висновку про відсутність прихильності дитини до матері. Не активність або певна бездіяльність [PERSON] , як матері, з урахуванням викладеного є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Указане узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка є малолітньою, суд дійшов висновку, що у вимозі про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення аліментів. Згідно з ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Враховуючи обставини справи, а також те, що відповідачка є особою працездатного віку, на неї законодавчо покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим суд доходить висновку, стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. На вимогу ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачі при поданні позову про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору. Суд вважає, враховуючи, що позовна вимога про стягнення аліментів задоволена, то з відповідачки [PERSON] в порядку ст.141 ЦПК України, та Закону України "Про судовий збір", підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Таким чином, оскільки судом в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

Outcome: partial