Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Керівник Вишгородської окружної прокуратури (далі - Позивач, Прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся в суд з віндикаційним позовом, у якому просив: Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222086800:01:010:0269, площею 0,1044 га. Стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір. Позовні вимоги прокурора мотивовані таким. Рішенням Шпилівської сільської ради від 27.07.2008 № 181 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам державних актів на право власності на землю в межах Шпилівської сільської ради» (далі - спірне рішення) у власність [PERSON] (далі - Відповідач) передано земельну ділянку площею 0, 1044 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі спірного рішення Відповідач отримав державний акт серії ЯИ № 700926 на право власності на земельну ділянку площею 0, 1044 га з кадастровим номером 3222086800:01:010:0269 (далі - спірна земельна ділянка) Однак, за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, що розташована в 3 кварталі Феневицького лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». Таке розташування земельної ділянки підтверджується планово-картографічними матеріалами. Наказом ДСГП «Ліси України» від 14.12.2022 № 18 створено філію підприємства «Іванківське лісове господарство» і ця філія є правонаступником ДП «Іванківське лісове господарство». Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка незаконно передана у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», як правонаступника ДП «Іванківське лісове господарство» без виключення її з Державного лісового фонду, тобто спірним рішення Іванківської РДА, яким відведено спірну земельну ділянки у приватну власність без згоди землекористувача, без вилучення ділянки з постійного користування, без зміни цільового призначення, без розроблення і затвердження в установленому законом порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Внаслідок прийняття спірного розпорядження та у зв`язку з реєстрацією права приватної власності за Відповідачем, дійсний власник Київська ОДА та землекористувач ДСГП «Ліси України» цієї земельної ділянки позбавлені можливості розпоряджатись і користуватись нею. ІІ. Рух справи та ухвалені в ній проміжні рішення 10.07.2024 позовна заява надійшла до суду. 15.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання, призначене на 16.09.2024, відкладене на 16.10.2024, 14.11.2024, 21.11.2024, 10.12.2024, 25.12.2024, 30.01.2025, 27.02.2025, 26.03.2025 та 29.04.2025. 26.03.2025 частково задоволено клопотання сторони Відповідача про витребування від ГУ Держгеокадастру завірену копію технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель 3 кварталу Феневицького лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» із зазначенням (відображенням) в такій документації місця розташування спірної земельної ділянки. ІІІ. Позиції сторін Прокурор у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, при цьому позовні вимоги підтримав. Відповідач та його представник, адвокат Працюк В.Л. у судове засідання також не з`явились. Адвокат Працюк В.Л. подав до суду заяву, у якій просив провести судове засідання без його участі та відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Мотивуючи подану заяву, представник Відповідача посилався на те, що безпідставне позбавлення майна в особи прямо заборонено ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам Відповідач не вчиняв жодних умисних дій, що вводили в оману посадових осіб з метою безпідставного отримання у власність спірної земельної ділянки. Спірне рішення Шпилівської сільської ради є нескасованим, тому є законним і діючим. Посилання Позивача як на підставу своїх позовних вимог на матеріали лісовпорядкування 2003 та 2014 років є безпідставними, оскільки згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру від 08.04.2025 технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель 3 кварталу Феневицького лісництва відсутня, тобто доказів належності спірної земельної ділянки як землі лісогосподарського призначення, немає. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась. Під час розгляду справи у судових засіданнях представник третьої особи підтримувала поданий прокурором позов з викладених в ньому підстав. IV. Порядок ухвалення рішення Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, учасники справи визначились зі своїм відношенням до позову та виявили бажання розглядати судом справу без їх участі, суд приходить до висновку про ухвалення судового рішення на підставі наявних матеріалів. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засіданні, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. V. Встановлені обставини та застосовані норми права. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 5.1. встановлені фактичні обставини справи. Рішенням Шпилівської сільської ради Іванківського району Київської області V скликання від 27.07.2008 № У-18-181 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам державних актів на право власності на землю в межах Шпилівської сільської ради» (спірне рішення), крім іншого, вирішено: затвердити технічну документацію із видачі громадянам України державних актів на право власності на землю в межах Шпилівської сільської ради, якою остаточно визначенні розміри та площі земельних ділянок; передати безкоштовно у власність громадян земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в межах Шпилівської сільської ради громадянам згідно з додатком, про що зробити запис у книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельну ділянку у власність (а.с. 23) Згідно з додатком до цього рішення, Відповідач отримав три земельні ділянки площами 0, 0576 га (код 1439), 0, 1038 га (код 1442) та 0, 1044 га (код 1445) (а.с. 24) На підставі спірного рішення, Відповідачу видано державний акт серії ЯИ № 700926 на право власності на земельну ділянку площею 0,1044 га з кадастровим номером 3222086800:01:010:0269, яка розташована в урочищі «Березівка» Шпилівської сільської ради Іванківського району Київської області (а.с. 25-27) Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 18.02.2022 з додатком у вигляді фрагменту з кадастрової карти України станом на 15.02.2022 з нанесенням меж 3 та 4 кварталів Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка перебуває в межах 3 кварталу згаданого лісництва (а.с. 30-34) Аналогічну інформацію містить лист ВО «Укрдержліспроект» від 04.01.2024 з додатками у вигляді фрагментів з публічної карти України 3 та 4 кварталів Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2014 року (а.с. 28-29) Відповідно до листа Третьої особи від 16.01.2024, в склад 3 кварталу Феневицького лісництва входить спірна земельна ділянка, згоди на вилучення якої з користування державного підприємства не надавалось (а.с. 35-36) Відповідно до листа секретаріату КМУ від 13.01.2024, КМУ рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Іванківське лісове господарство» земельних ділянок із зазначеними у запиті кадастровими номерами не приймалось (а.с. 37). Суд не приймає до уваги цей лист та визнає його неналежним доказом, оскільки зі змісту листа неможливо встановити, про які саме земельні ділянки йде мова, оскільки копія запиту прокурора відсутня. Згідно з листом Департаменту містобудування та архітектури КОДА від 19.01.2024, за наявною в департаменті інформацією в період з 2011 по 2024 роки, розпоряджень про вилучення із постійного користування ДП «Іванківське лісове господарство» та зміну цільового призначення земельних ділянок, у тому числі спірної, не видавалось (а.с. 38-39) Суд не приймає до уваги цей лист, оскільки спірна земельна ділянка передана у власність Відповідачу ще в 2008 році, тоді як зміст листа не охоплює такий рік передачі. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 14.12.2023, за інформацією сектору № 1 відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, відповідно до даних НКС ДЗК, спірна земельна ділянка розташована в межах Шпилівської сільської ради за межами населеного пункту, її власниками є Відповідач (а.с. 62 (порядковий № 43 в листі)) З наданих прокурором протоколів лісовпорядної наради на 2004-2013 роки та станом на 01.01.2014, площа Феневицького лісництва не змінювалась за згадані періоди (а.с. 40-59) 5.2. оцінка суду. Конституцією України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави; об`єктом права власності Українського народу. Відповідно до статті 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» завдань суду як державної правозахисної інституції суд, здійснюючи правосуддя у сфері земельних правовідносин, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод громадянина, інтересів юридичних осіб, суспільства і держави. 5.2.1 щодо обраного прокурором способу захисту Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04.06.2019). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до ст. 12 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом. Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі. Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України. Про це зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05. 2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Прокурор звернувся в суд з позовом, у якому просив витребувати спірну земельну ділянку, яка є ділянкою лісогосподарського призначення із застосуванням правового механізму, визначеного ст. 387, 388 ЦК України, що відповідає критеріям віндикаційного позову. Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX внесено зміни в ЦК України, зокрема в ст. 388 цього кодексу, які мають зворотну дію в часі (п. 2 Прикінцевих та перехідних положень) однак, з огляду на встановлені обставини цієї справи внесення змін в законодавство не змінює правильність звернення прокурора в суд з віндикаційним позовом. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що прокурор звернувся в суд з позовом, спрямованим на ефективне відновлення порушеного права. 5.2.2. щодо витребування спірної земельної ділянки Прокурор, звертаючись в суд з позовом та заявляючи вимогу про витребування спірної земельної ділянки посилався на незаконність спірного рішення Шпилівської сільської ради та не заявляв вимог щодо скасування такого рішення. Представник Відповідача зазначав, що не скасування такого рішення унеможливлює витребування спірної земельної ділянки. Позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15.10. 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/17 та від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суду необхідно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, у постанові КЦС ВС від 19.01.2022 у справі № 367/3254/15-ц. 5.2.2.1 вирішуючи питання про те, чи є спірна земельна ділянка землею лісового фонду, суд враховує таке. Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 18.02.2022 з додатком у вигляді фрагментів з публічної карти України 3 кварталу Феневицького лісництва ДП «Іванківський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка перебуває в межах 3 кварталу згаданого лісництва. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 14.12.2023, за інформацією сектору № 1 відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, відповідно до даних НКС ДЗК, спірна земельна ділянка розташована в межах Шпилівської сільської ради за межами населеного пункту, її власником є Відповідач. Зворотних відомостей Відповідачем не надано. Представник Відповідача зазначав, що посилання прокурора на матеріали лісовпорядкування є безпідставними, оскільки згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру від 08.04.2025 технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель 3 кварталу Феневицького лісництва відсутня, тобто доказів належності спірної земельної ділянки як землі лісогосподарського призначення, немає. Однак, суд з такими доводами погодитись не може з таких підстав. Згідно зі згаданою відповіддю технічна документація не відсутня як така взагалі, а вона не обліковується в місцевому фонді документації із землеустрою. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про землеустрій» ведення та адміністрування Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який є держателем цього фонду. За рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, ведення та адміністрування Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель можуть здійснювати державні підприємства, що належать до сфери його управління і здійснюють заходи із створення та супроводження програмного забезпечення, необхідного для обліку, зберігання та оприлюднення матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр). Судом задоволено клопотання представника Відповідача про витребування копій технічної документації з ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, однак така не надана через те, що в цьому ГУ вона не опубліковується. Тому, представник Відповідача не був позбавлений можливості, з огляду на відповідь ГУ Держгеокадастру від 08.04.2025 звернутись з клопотанням про витребування такої документації безпосередньо від Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру як держателя такої документації в силу ч. 3 ст. 32 Закону України «Про землеустрій», у зв`язку з чим суд такі доводи відхиляє. ВО «Укрдержліспроект» є створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. Крім того, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Тому, інформація з ВО «Укрдержліспроект» є належним та допустимим доказом накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16-ц. 5.2.2.3 вирішуючи питання про те, чи є планово-картографічні матеріали належними доказами, на підставі яких ВО «Укрдержліспроект» надало інформацію про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду, суд приходить до такого. Відповідно до п. 5 Перехідних положень ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Умовою застосування п. 5 Перехідних положень ЛК України законодавець визначив підтвердження факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування державному лісогосподарському підприємству до дати вибуття спірної земельної ділянки у власність Відповідача. Такий висновок викладений в п. 71 постанови КЦС ВС від 17.06.2024 у справі № 913/205/23 Надані прокурором листи ВО «Укрдержліспроект» з фрагментами публічної картки сформовані на підставі матеріалів лісовпорядкування за 2003 та 2014 роки, і як вбачається з їх змісту, межі 3 кварталу Феневицького лісництва не змінювались. При цьому, спірна земельна ділянка передана у власність розпорядженням від у 2008 році. Тому, оскільки інформація з ВО «Укрдержліспроект» надавалась з урахуванням матеріалів лісовпорядкування, датованих до вибуття спірної земельної ділянки у власність Відповідача, суд вважає належними планово-картографічні матеріали, на підставі яких ВО «Укрдержліспроект» надав інформацію про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. 5.2.2.4 щодо перебування спірної земельної ділянки у власності Відповідача З наданого прокурором спірного рішення вбачається, що Шпилівська сільська рада вирішила: затвердити технічну документацію із видачі громадянам України державних актів на право власності на землю в межах Шпилівської сільської ради, якою остаточно визначені розміри та площі земельних ділянок; передати у безкоштовну власність громадянам земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і спору та для ведення особистого селянського господарства в межах Шпилівської сільської ради згідно з додатком, про що зробити запис у книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельну ділянку у власність. Згідно з додатком до рішення, Відповідачу, крім інших, передана земельна ділянка загальною площею 0, 1044 га, код ділянки 1445, для ведення особистого сільського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (п. 5 додатку, а.с. 24) На підставі спірного рішення, Відповідачу видано державний акт серії ЯИ № 700923 на право власності на спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Урочищі «Березівка» Шпилівської сільської ради Іванківського району Київської області. Акт зареєстровано 06.01.2010 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011044500102. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на дату ухвалення спірного рішення) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. До 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Викладене узгоджується з висновками, викладеними у постанові КЦС ВС від 22.03.2023 у справі № 570/2844/19. Оскільки Відповідачу земельна ділянка передана у власність 06.10.2010 шляхом вручення державного акту на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, тобто до 01.01.2013, Відповідач є таким, якому спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності. 5.2.2.5 вирішуючи питання про вибуття спірної земельної ділянки без дозволу її постійного користувача, суд приходить до такого 5.2.2.5.1 щодо розташування спірної земельної ділянки Для правильного визначення норм матеріального права, які підлягають застосуванню слід встановити, де саме знаходиться спірна земельна ділянка: в межах чи за межами населеного пункту, на території якої сільської ради. Згідно з додатком до спірного рішення, спірна земельна ділянка розташовується за адресою: [ADDRESS] . З державного акту на право власності на спірну земельну ділянку вбачається, що вона розташована в Урочищі «Березівка» на території Шпилівської сільської ради Іванківського району Київської області. З листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 14.12.2023 вбачається, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту (п. № 43 листа) на території Шпилівської сільської ради Іванківського району Київської області. Термін урочище згадується в ст. 1 Закону України «Про мораторій на видалення зелених насаджень на окремих об`єктах благоустрою зеленого господарства м. Києва». Відповідно до положень цієї статті, урочище - природно-територіальний комплекс, який складається із закономірного просторового поєднання елементів ландшафту, в тому числі рослинності, та формується на основі певної форми рельєфу - випуклої чи ввігнутої, єдиної за генезисом і віком. Урочищем є відокремлений цілісний ландшафт (лісовий, степовий, болотний тощо). У фізичній географії урочище - це закономірно складена група однорідних ділянок природи, яка відособлена більш-менш чіткими природними або антропогенними межами. Це з нижчих одиниць фізико-географічного районування, морфологічна частина географічного ландшафту (гора, западина тощо) (ДБН Б.2.2-5:2011. Благоустрій територій). При вирішенні цього питання суд враховує, що відомості в додатку до спірного рішення та відомості з Державного акту на землю та листа ГУ Держгеокадастр відрізняються в частині перебування спірної земельної ділянки за/в межах населеного пункту. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Тому, інформація ГУ Держгеокадастр є належним та допустимим доказом стосовно розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту. До близького за змістом висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16-ц. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (тут і далі в редакції, що діяла на час ухвалення спірного рішення) при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності, крім інших, землі лісового фонду за межами населених пунктів. Згідно зі ст. 7 цього Закону, при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються, крім інших, усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності. Відтак, землі лісового фонду, розташовані за межами населених пунктів не можуть бути землями комунальної власності. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1 ЛК України (тут і далі в редакції, що діяла на час ухвалення спірного рішення) Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Відтак, судом встановлено, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду і розташована за межами населеного пункту, тобто вона станом на час ухвалення спірного рішення була землею державної власності. 5.2.2.5.2 щодо повноважень Шпилівської сільської ради на передачу у власність спірної земельної ділянки Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 13 ЛК України право приватної власності на ліси громадян та юридичних осіб України виникає з моменту одержання ними документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, та їх державної реєстрації. Відповідно до ст. 17 ЛК України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин визначались положеннями ст. 12 ЗК України та ст. 33 ЛК України, згідно з якими такі ради могли розпоряджатись землями лише комунальної власності, які розташовані в межах населених пунктів Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка є землею лісового фонду державної власності, розташованою за межами населеного пункту, постійним користувачем якого було ДП «Іванківське лісове господарство», правонаступником якого є філія ДП «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», які не надавали дозволу на вилучення земельної ділянки із земель державної власності. Зворотних відомостей Відповідачем не надано і судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності у спосіб, що не передбачений законодавством, з перевищенням меж повноважень Шпилівської сільської ради, без згоди постійного користувача ДП «Іванківське лісове господарство» та рішення КМУ, внаслідок чого порушено право держави, яке підлягає захисту шляхом витребування спірної земельної ділянки. 5.3 щодо можливості витребування спірної земельної ділянки та відшкодування її вартості Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX внесено зміни в ЦК України. 5.3.1 щодо можливості витребування спірної земельної ділянки Зокрема, ст. 388 ЦК викладена в новій редакції, а саме, відповідно до ч. 3 та 4 цієї статті Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зміни в ЦК Законом № 4292-IX мають зворотну силу в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом (п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX ). Такими чином, витребування майна не може здійснюватись у викладених випадках лише у добросовісного набувача. Добросовісним набувачем майна в розумінні ст. 388 ЦК України є особа, яка не знала і не могла знати, що вона придбала майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати. З огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту та є ділянкою лісогосподарського призначення, її передано у власність на підставі спірного рішення Шпилівської сільської ради, посадові особи якої вийшли за межі наданих їм законом повноважень, Відповідач, отримуючи у власність спірну земельну ділянку, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна ділянка належать до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) Таким чином, Відповідач хоча й не знав, проте міг знати, що спірна земельна ділянка є землями державної власності, які не можуть передаватись без згоди їх постійних користувачів, у зв`язку з чим він не є добросовісним набувачем. Тому, до спірної земельної ділянки зміни в ЦК в частині неможливості витребування майна застосуванню не підлягають. 5.3.2 щодо відшкодування вартості витребуваного майна Законом № 4292-IX статтю 390 ЦК доповнено ч. 5 в такій редакції «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві…» Таким чином, порядок компенсації вартості застосовується до добросовісних набувачів. З огляду на те, що Відповідач не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, зміни, внесені Законом 4292-IX в частині відшкодування вартості витребовуваної земельної ділянки суд не застосовує. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про задоволення позову прокурора в цій частині у повному обсязі. 5.3. щодо пропорційності втручання у мирне володіння майном У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель лісового фонду з державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Суд враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04). У зв`язку із зазначеним право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна є доступними, чіткими та передбачуваними. Витребування спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення, що протиправно відчужені фізичним особам Іванківською РДА переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідних земельних ділянок. Суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок лісового фонду у цій справі переважає приватний інтерес Відповідача у збереженні володіння земельних ділянок. Земельні ділянки лісового фонду мають використовуватися як власність Українського народу для суспільних потреб за цільовим призначенням, виконувати свої важливі функції. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок Відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна ділянка належать до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18). Загальний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес заявника у збереженні права власності на земельні ділянки. Немає порушення права кінцевої набувачки на мирне володіння її майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Втручання держави у це право є правомірним. Вона переслідує легітимну мету захисту земель лісового фонду. Таке втручання є пропорційним. Навколишнє середовище має значення, тоді як економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Викладене узгоджується з п. 11.6 постанови ВП ВС від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) та рішенням Європейського суду з прав людини від 27.11.2007 у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium), заява № 21861/03)). Отже, витребування спірної земельної ділянки у Відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. За таких обставин, доводи представника Відповідача про те, що витребування спірної земельної ділянки становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції суд відхиляє. VI. Судовий збір Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 6 цієї статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні в суд з позовом Позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 1685 від 14.06.2024 (а.с. 22) Відповідач є інвалідом 2 групи і має групи на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни та Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (категорія 1), що підтверджується копіями його посвідчень серії [NUMBER] від 18.04.2007 та серії [NUMBER] від 28.03.2019 (безтермінові). Тому, Відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.п. 9 та 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, а Відповідач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved