Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій просить оголосити її батька [PERSON] померлою особою. В обґрунтування заяви вказує на те, що вона проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ордер на вказану квартиру був виданий її батьку [PERSON] на склад сім`ї з чотирьох осіб. [PERSON] був зареєстрований у цій квартирі з 14.12.1970 по 23.06.1981. На сьогодні в квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У зв`язку з психічною хворобою у [PERSON] його було направлено на лікування у ДОЗ ДОВА КП «ДБКЛПД» ДОР. З того часу минуло сорок п`ять років, ніяких відомостей про місце перебування батька їй не відомо. В відділі РАЦС відсутні відомості про смерть батька. Посилаючись на ст. 46 ЦК України просить оголосити [PERSON] померлою особою. Оголошення її батька померлим необхідно їй для приватизації квартири, оскільки їй було відмовлено у КП «Жилсервіс-5» ДМР у вирішенні цього питання. Заявниця в судовому засіданні свою заяву підтримала, просила її задовольнити. Суду додатково пояснила, що не може вирішити питання щодо приватизації квартири, в якій вона проживає з донькою та онуком, оскільки у КП «Жилсервіс -5» до цього часу особовий рахунок відкритий на ім`я її батька, який у 1979 році отримав ордер на квартиру, але з 1979 року у цій квартирі не проживає, місце його перебування їй не відомо. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. Заявниця [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.12), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018248267 від 22.06.2017, згідно із яким 28.07.1976 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] (а.с.13); витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018248200 від 22.06.2017, згідно із яким 06.03.1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с.14). 22.11.1979 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих [PERSON] був виданий ордер №211 на зайняття квартири [ADDRESS] , разом із сім`єю у складі трьох осіб: [PERSON] дружина, [PERSON] дочка, [PERSON] син дружини ( а.с.7). З довідки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Дніпровської міської ради №10/5-1401 від 21.08.2024 щодо первинної реєстрації осіб, які проживають за адресою: [ADDRESS] встановлено, що відповідно до даних картотеки: -[PERSON] , [INFO] був зареєстрований з 14.12.1970 по 23.06.1981; -[PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 22.04.1971 по 25.06.1981; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 02.03.1976 по теперішній час; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 29.04.1983 по теперішній час; -[PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 19.05.2004 по теперішній час. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] був знятий з реєстрації за місцем проживання: [ADDRESS] 23 червня 1981 року. Як зазначає заявник, її батько не проживає в цій квартирі з 1979 року, оскільки був поміщений на лікування до психіатричної лікарні. З того часу долею батька вона не цікавилася. Жодних відомостей щодо місця його проживання або перебування вона не має. У судовому засіданні [PERSON] надала суду інформаційну довідку ГУ ПФУ України від 21.02.2025 року про те, що [PERSON] не перебуває на обліку в органах ПФУ, як отримувач пенсії; відповідь ГУ НП в Дніпропетровській області від 21.03.2025 про те, що під час проведення першочергових оперативно розшукових заходів встановити місце знаходження безвісно зниклого [PERSON] не виявилося можливим Згідно зі\~ст.\~293\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Відповідно до ч.1, ч. 4\~ст.\~46 ЦК України, фізична особа може бути\~оголошена судом\~померлою,\~якщо у\~місці її\~постійного проживання\~немає відомостей\~про місце\~її перебування\~протягом трьох\~років,\~а якщо\~вона пропала\~безвісти за\~обставин,\~що загрожували\~їй смертю\~або дають\~підставу припускати\~її загибель\~від певного\~нещасного випадку,\~-\~протягом шести\~місяців,\~а за\~можливості вважати\~фізичну особу\~загиблою від\~певного нещасного\~випадку або\~інших обставин\~внаслідок надзвичайних\~ситуацій техногенного\~та природного\~характеру -\~протягом одного\~місяця після\~завершення роботи\~спеціальної комісії,\~утвореної внаслідок\~надзвичайних ситуацій\~техногенного та\~природного характеру.Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України(глава 4 «Розгляд судом справ про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою» ЦПК). Таким чином, рішення про оголошення фізичної особи померлою приймається судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку,- протягом шести місяців, аза можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця. Оголошення особи померлою необхідно для усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущені смерті особи. Пункт 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~звертає увагу суду на необхідність відрізняти оголошення фізичної особи померлою від встановлення факту смерті особи. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішення припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті особи можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. При цьому заявник має мати особисту цивільну правову зацікавленість у зміні правового стану особи, яку він просить оголосити померлою. Для підтвердження цього повинні бути наведені обставини, які свідчать про те, що між заявником та особою, яку він просить оголосити померлою існують особисті або майнові правовідносини, матеріально-правовий зв`язок або за відсутності такого зв`язку дані про те, що відсутність фізичної особи є для заявника перешкодою у реалізації суб`єктивних прав або виконання обов`язків. Аналізуючи норми права, суд вважає, що підставою для оголошення особи померлою є не факти, які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18. Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою. Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №461/424/15-ц та від 07 липня 2021 року №390/1443/19-ц. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що [PERSON] , якого заявник просить оголосити померлим, у вказаному заявницею місці проживання за адресою: [ADDRESS] , був знятий з реєстрації місця проживання 23.06.1981 року, з того часу в цій квартирі він не проживав. Тобто вказане місце проживання не є постійним місцем проживання або перебування [PERSON] . Судом були здійснені запити до органу ДРАЦС та КП «ДБКЛПД» ДОР. З довідки Центрально-Міського відділу ДРАЦС у місті Дніпрі від 26.02.2025 №387/31.28-89 встановлено, що актових записів про смерть [PERSON] , реєстрації або розірвання шлюбу не виявлено. Згідно із довідкою КП «ДБКЛПД» ДОР від 28.02.2025 №425 інформацію стосовно перебування чи не перебування на лікуванні у цьому закладі [PERSON] у період часу з 1979 по 2000рр. неможливо надати у зв`язку зі знищенням архівних даних за строком зберігання. Таким чином, доводи заявниці про те, що у місці постійного проживання [PERSON] немає відомостей про місце його перебування протягом трьох років, є безпідставними, оскільки вказана заявницею адреса: [ADDRESS] не була його постійним місцем проживання, оскільки він був знятий з реєстрації 23.06.1981 року. Вказуючи на вірогідність смерті [PERSON] як на підставу для оголошення його померлим, заявник не підтверджує свої доводи жодними належними доказами щодо вирішення питання про з`ясування можливих причин його зникнення. Таким чином, судом не встановлено жодних правових підстав для оголошення [PERSON] померлою особою. Визнання [PERSON] померлою особою заявнику необхідно для подальшої приватизації квартири, в якій вона проживає. Однак, як вже зазначалося вище [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі у червні 1981 року, з того часу там не проживає. Доказів того, що заявнику було відмовлено у задоволенні її заяви про приватизацію квартири, із зазначенням причин такої відмови, суду не надано. Частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Щодо обраного заявником способу судового захисту суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у\~статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Розглядаючи дану справу, суд приходить до висновку, що заявниця обрала неефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу, оскільки на переконання суду ухвалення рішення про оголошення її батька померлою особою не призведе до відновлення її порушеного права на приватизацію квартири. Разом з\~цим судвважає за необхідне зауважити, що захист житлових\~прав громадян,\~у тому\~числі і\~на приватизацію\~ житла,\~має вирішуватися\~ на\~підставі \~чинного житлового\~законодавства України,\~а \~саме Житлового\~кодексу України,\~Закону України\~"Про приватизацію державного житлового фонду", Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим Наказом Міністерства з питань жилого-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 № 109/17404. Так,\~Закон України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду" набрав чинності 22.07.1992 року. На цей час [PERSON] вже втратив право на жиле приміщення, оскільки був знятий з реєстрації місця проживання у 1981 році і з того часу у квартирі не проживав. Переоформлення договору найму житлового приміщення, із відкриттям особового рахунку, на іншого члена сім`ї передбачено ст. 106 ЖК України, згідно із якою встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Статтею 8 ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд ( частина 1). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку ( частина 2). Передача квартир (будинків) у власність громадян\~здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина ( частина 3). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (частина 10). Спори,\~що виникають\~при приватизації\~квартир (будинків)\~та житлових\~приміщень у\~гуртожитках державного\~житлового фонду,\~вирішуються судом ( частина 11). З заяви [PERSON] вбачається, що оголошення її батька померлою особою необхідно їй для оформлення приватизації квартири. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що заявником обрано невірний та неефективний спосіб захисту порушеного права на приватизацію квартири. За таких підстав у задоволенні заяви [PERSON] про оголошення [PERSON] померлою особою необхідно відмовити. На підставі\~статті 46 ЦК України,

Outcome: dismissed