Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

У грудні 2021 року Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії (далі позивач, АТ «Полтаваобленерго») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опаленні в сумі 3278,70 грн, а також 2270,00 грн сплаченого судового збору. На обґрунтування позову позивач указував, що [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] . Споживачі зобов`язані щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця розрахуватися з позивачем за спожиті послуги з теплопостачання. Відповідач не здійснювала своєчасної оплати, у зв`язку з чим станом на 22 листопада 2021 року утворилася заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення за період із серпня 2015 року по липень 2017 року у сумі 3278,70 грн. Заочним рішенням від 04 листопада 2022 року Автозаводський районний суд міста Кременчука задовольнив позов АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії, стягнув з [PERSON] на його користь заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення у сумі 3278,70 грн, а також 2270,00 грн сплаченого судового збору. У січні 2025 року [PERSON] звернулася до Автозаводського районного суду міста Кременчука з заявою про перегляд заочного рішення від 04 листопада 2022 року, яку ухвалою від 06 лютого 2025 року суд задовольнив, скасував це заочне рішення та призначив судове засідання для розгляду справи по суті. Так, [PERSON] зазначає, що на час звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості строк позовної давності щодо періоду з серпня 2015 року по липень 2017 року сплив. 10 березня 2025 року надійшли письмові пояснення позивача, у яких останній просив строки позовної давності обраховувати, починаючи з лютого 2017 року з урахуванням положень Закону України від 30 березня 2020 року №\~540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до змін, внесених до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», дію карантину продовжено до 30 червня 2023 року, а отже і строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжені на строк його дії. Ухвалою від 17 березня 2025 року суд за клопотанням позивача суд залучив співвідповідачем [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та судовий збір. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з клопотаннями, у яких просили проводити розгляд справи без їх участі, проти позову заперечували. [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву,у якому вказала, що на час звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості строк позовної давності щодо періоду з серпня 2015 року по липень 2017 року сплив. Окрім того, вказала, що з 17 січня 2006\~року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відносини,\~що виникають\~у процесі\~надання споживачам\~послуг з\~управління багатоквартирним\~будинком,\~постачання теплової\~енергії,\~постачання гарячої\~води,\~централізованого водопостачання,\~централізованого водовідведення\~та поводження\~з побутовими\~відходами,\~а також\~відносини,\~що виникають\~у процесі\~надання послуг\~з постачання\~та розподілу\~електричної енергії\~і природного\~газу споживачам\~у житлових,\~садибних,\~садових,\~дачних будинках,\~регулюються Законом\~України від\~09\~листопада 2017\~року №\~2189-VIII\~« Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №\~2189-VIII). Згідно із пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема у постановах від 26 вересня 2018\~року у справі №\~750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі №\~642/2858/16, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що праву споживача на отримання належної якості житлово-комунальних послуг кореспондує обов`язок останнього оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За правилами статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно з частиною першою статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Суд встановив, що відповідно до розрахунку сума заборгованості за послуги «централізоване постачання гарячої води» за період із серпня 2015 року по серпень 2017\~року станом на 22 листопада 2021 о/р [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , становить 3278,70 грн (а.\~с. 6). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (1/5 частки) та [PERSON] (4/5 частки) (а.\~с. 68). Як убачається з акта від 10 січня 2025 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 2012 року по теперішній час фактично ніхто не проживає (а.\~с. 49). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За період із серпня 2015 року по серпень 2017 року по особовому рахунку №\~ [NUMBER] виникла заборгованість у сумі 3278,70 грн, яка відповідачами не сплачена, а в силу вимог статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно. Обставини щодо існування заборгованості та фактичного споживання наданих послуг відповідачами не спростовані, а отже наявні підстави для задоволення позову. Щодо застосування строку позовної давності суд виходить із наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства», «Золотас проти Греції»). За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Законом України від 30 березня 2020 року №\~540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності з 02 квітня 2020 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, перебіг строків позовної давності, визначених статтями 257, 258 ЦК України (загальна та спеціальна позовна давність), продовжено на строк дії карантину. При цьому, суд звертає увагу на помилкове трактування відповідачами строків позовної давності як процесуальних строків, на які не поширюються правила наведених вище норм. Водночас суд не може погодитися з доводами позивача про те, що строки позовної давності у цій справі слід обраховувати починаючи з лютого 2017 року. Ураховуючи, що Закон №\~540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року, то з цього періоду строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину. Оскільки обов`язок сплатити за спожиті послуги виникають у споживача не пізніше 20 числа наступного місяця, у даному випадку за березень 2017 до 20 квітня 2017 року, то задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за період із березня 2017\~року по серпень 2017 року. За таких обставин, суд убачає наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено 2270,00 грн судового збору, ціна позову 3278,70 грн, позов задоволено на суму 802,07 грн, тобто на 24,46%, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути 555,24 грн судового збору.

Outcome: partial