Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

10 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Суслова М.Є., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоту Т.О., КТ «БТІ» ДМР Дніпропетровської області, [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. та ДМР, із вимогами про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсною проведеної технічної інвентаризації, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору іпотеки та визнання права власності в порядку спадкування за законом (том 1, а. с. 1-17). В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] померла його матір [PERSON] , яка на момент смерті проживала та була зареєстрована у буд. [ADDRESS] . Стверджує, що відповідно до вимог ст. 529 ЦК УPCP, він лишився єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину, шляхом прийняття в управління та володіння спадкового майна. Вказує, що після смерті його матері відкрилася спадщина на частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке належало останній на підставі технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) від 01 жовтня 1986 року та акту від 19 вересня 1986 року. Зазначає про те, що оскільки будівництво домоволодіння було завершено в 1986 році, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових правна не рухоме майно та ix обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визналися дійсними у разі відсутності ix державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент ix виникнення, aбo якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Вказує, що він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме мано у зв`язку з тим, що право власності на домоволодіння зареєстровано за іншою особою. Стверджує, що 07 березня 2023 року до його домоволодіння прийшли якісь невідомі люди та почали показувати його сусідам документи на домоволодіння, при цьому вказуючи їм на те, що вони є його власниками. Про дані обставини він дізнався від сусідів, коли він повернувся з роботи додому. Стверджує, що в цьому будинку він проживає з самого дитинства, більше 40 років, тому зрозумів, що він має справу з аферистами, через що одразу звернувся до поліції, але там йому роз`яснили, що кримінальна справа буде тягнутися роками, при цьому щоб повернути домоволодіння йому все рівно прийдеться звертатися до суду з цивільним позовом. Вказує, що поки він намагався відкрити кримінальну справу, шахраї передали домоволодіння в іпотеку з метою уникнення повернення майна законному власнику. Тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. При цьому, стверджує, що ніхто окрім нього не має доступу до домоволодіння та він ніколи не надавав доступу до свого будинку технікам-інвентаризаторам для проведення технічної інвентаризації майна та виготовлення технічного паспорту. Вважає, що технічний паспорт № 00349 від 29 вересня 2017 року, на підставі якого [PERSON] зареєструвала за собою право власності, є недійсним, а проникнення інвентаризатором [PERSON] до його будинку злочином, передбаченим ч. 1 ст. 162 КК України. Разом з цим, зазначає, що після проведення державної реєстраціє права власності на домоволодіння [ADDRESS] , шахраї вирішили для «підкріплення» своєї позиції переоформити будинок на іншу особу та 21 травня 2019 року на підставі договору дарування посвідченого 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.С. за реєстровим № 1068, подарували дане домоволодіння [PERSON] . Тому, прохає суд: визнати за ним право власності на частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері; визнати недійсною проведену [PERSON] технічну інвентаризацію цього домоволодіння та визнати недійсним даний технічний паспорт; скасувати державну реєстрацію права власності на спірний будинок проведену державним реєстратором «БТІ» ДМР Василенко Б.В. 23 травня 2018 року, номер відомостей про речове право 26519320 за [PERSON] ; визнати недійсним договір дарування цього домоволодіння,який посвідчений 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 1068 та скасувати проведену державну реєстрацію, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019року; визнати недійсним договір іпотеки, який посвідчений 28 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., за реєстровим № 294; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , на його користь частину спірного домоволодіння та скасувати проведену державну реєстрацію правова власності, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019 року; стягнути зі сторін судові витрати по справі. Ухвалою суду від 16 серпня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче позовне провадження на 15 годину 19 вересня 2023 року (том 1, а. с. 46), копія якої надіслана учасникам справи16 серпня 2023 року № 25995/23-вих/2/204/3197/23 (том 1, а. с. 50). 16 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представ ці відповідачки [PERSON] адвокатки Скочко О.А. (том 1, а. с. 102-105), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 128 від 22 квітня 2008 року [PERSON] було дозволено виконати роботи по відновленню та реконструкції житлового будинку [ADDRESS] . Вказує, що станом на дату винесення рішення у виконавчому комітеті Красногвардійської районної ради у м. Дніпропетровську їй повідомили, що право власності на вказаний будинок ні за ким не зареєстровано, а тому рішення № 128 від 22 квітня 2008 року вважає законним. Стверджує, що по закінченню реконструкції 07 червня 2018 року за нею було зареєстровано право власності на вищевказаний будинок, що вона також вважає законним та обґрунтованим. Вказує, що згодом для упорядкування документів на земельну ділянку вона звернулася до землевпорядної організації, яка розробила технічну документацію, а 19 квітня 2019 року на земельну ділянку, на якій розташований будинок, було присвоєно кадастровий номер 1210100000:07:248:0022. Зазначає, що в подальшому у неї змінилися плани щодо спірного домоволодіння, а її брат, знаючи про це, запропонував їй подарувати будинок йому, що вона власне і зробила 21 травня 2019 року. Разом з цим зазначає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, бо, як він сам зазначає, спірний будинок ніколи не був зареєстрованим ані за його матір`ю, ані за [PERSON] , а права на реєстрацію нерухомого майна спадкоємцями вимогами ЦК УРСР не передбачало. Крім того, зазначає про те, що позивач не надає суду жодних доказів на підтвердження того, що він протягом 6 місяців з дня смерті матері вчинив дії, що свідчать про прийняття ним спадщини, зокрема те, що він фактично вступив в управляння майном, бо самого по собі факту прописки за вказаною адресою недостатньо, та те, що він звернувся до нотаріальної контори в строк до 27 липня 2002 року. З цих підстав, вважає, що жодних підстав стверджувати, що він є спадкоємцем [PERSON] на даний момент немає. Також, вказує на те, що з позову не зрозуміло, які саме права позивача нею та іншими учасниками справи порушено, оскільки вона є добросовісним набувачем та власницею в певний період часту спірного домоволодіння, який стояв безхазяйним та напівзруйнованим, а тому вважає, що немає ніяких підстав для скасування державної реєстрації, проведеної на її ім`я. Вказує на те, що позивач безпідставно посилається на вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків,садових, дачних будинків, господарських будівель та споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на використання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних меж, оскільки на день смерті [PERSON] вказані нормативні акти ще не були прийняті, а тому не могли діяти. Також, вказує на те, що [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки визнання недійсною технічної інвентаризації жодним чином не поновить його прав та законних інтересів, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Разом з цим, стверджує про те, що технік-інвентаризатор дійсно обстежував будинок у її присутності, а тому доводи позивача з даного приводу є необґрунтованими. Вважає позовні вимоги про скасування державної реєстрації такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Також, вказує на те, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що договір дарування є незаконним, що є підставою для визнання його недійсним, а тому вимоги в цій частині також вважає безпідставними. З огляду на викладене, прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 31 липня 2023 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 79 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 06 листопада 2024 року суд повернувся до підготовчого судового засідання, яке призначив на 17 грудня 2024 року (том -2, а. с. 114-115). Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року до участі у справі, у якості третьої особи, залучено Дніпровську міську раду (том 2, а. с. 123 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 17 грудня 2024 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 131-133). 25 грудня 2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника ДМР- Боговенко С. (том - 2, а. с. 147-153), в яких вона прохає суд прийняти рішення, яким скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Так, в поясненнях зазначено, що в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування щодо права користування земельною ділянкою, на якій розміщений спірний будинок. Крім того вказано на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері, а отже є власником частини спірного домоволодіння. Разом з цим, зазначає, що згідно з копією акту від 19 вересня 1986 року, будівництво спірного судинку є самочинним, а звертаючись із заявою про надання дозволу на реконструкцію спірного будинку, [PERSON] посилалася на те, що це їй необхідно для початку процедури вступу у спадщину, тоді як в інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 11 грудня 2024 року підставою набуття права власності на спірне домоволодіння [PERSON] зазначено «документи, подані для державної реєстрації» - технічний паспорт, довідка, натомість документи, які підтверджують прийняття нею спадщини, відсутні. Вказує, що технічний паспорт не підтверджує права власності, та, відповідно, не замінює собою свідоцтво про право власності чи інший правовстановлюючий документ, не дає право володіти, користуватись чи розпоряджатись нерухомістю. Тому вважає державну реєстрацію за [PERSON] безпідставно протиправною, та такою, що порушує норми чинного законодавства про реєстрацію права власності, а відтак прохає суду скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння [ADDRESS] , проведену державним реєстратором КП «БТІ» ДМР Василенко Б.В., 25 травня 2018 року, номер речового права 26519320 за [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Бардаченко Д.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Скочко О.А., позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. У судовому засідання представник третьої особи Дніпровської міської ради Боговенко С.Ю., прохала суду скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , обґрунтування надала аналогічні тексту письмових пояснень, в іншій частині позовних вимог покладалася на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов М.Є. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 242). Представник третьої особи Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради, у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 148). Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дуту, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (том 1, а. с. 11) та копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] (том 1, а. с. 19). Відповідно до копії паспорту [PERSON] остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (том 1, а. с. 12). Згідно з Актом від 19 вересня 1986 року (том 2, а. с. 162 на звороті) домоволодіння [ADDRESS] , яке розміщено на земельній ділянці 481 кв. м. та складається з житлових будинків Літ. А-1 та Літ. Б-1 є самочинним будівництвом. 22 квітня 2008 року рішенням Виконкому Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 128 «Про дозвіл на відновлення та реконструкцію житлового будинку літ. Б-1 по [ADDRESS] » дозволено [PERSON] виконати роботи по відновленню та реконструкції житлового будинку літ. Б- 1 по [ADDRESS] у зв`язку з аварійністю цього спадкового житлового будинку та непридатністю цього для безпечного проживання (том 1, а. с. 106 та на звороті). 29 вересня 2017 року ФОП [PERSON] виготовлено [PERSON] технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] (том 2, а. с. 4-9). З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1208767352019 від 11 квітня 2019 року (том 1, а. с. 107-109) убачається, що земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:07:248:0022 - є комунальною власністю, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З довідки № 8436 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення /будинку [ADDRESS] осіб (том 2, а. с. 100) убачається, що [PERSON] є незареєстрованим власником даного будинку. 21 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 1058 (том 2, а. с. 2 та на звороті). З відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 07 серпня 2023 року № 14/5-9996 (том 1, а. с. 13) убачається, що [PERSON] , була зареєстрована за вищевказаною адресою, з 30 січня 1969 року та з реєстраційного обліку не знята. Вказано, що склад зареєстрованих осіб на день її смерті ( [INFO] ) становить дві особи: [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 13 березня 1992 року по 25 березня 2003 року та, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 14 червня 1983 року по теперішній час. Разом з цим, у даній відповіді зазначено, що за спірною адресою декілька житлових будинків з однаковою нумерацією, у тому числі з літ. А-1, загальною площею 35,3 кв. м. (том 1, а. с. 13). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 341510889 від 03 серпня 2023 року (том 1, а. с. 14-15 та на звороті) убачається, що право власності № 31644602 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, літ. А-1 житловий будинок, загальною площею 35,3 кв. м., житловою площею 13,5 кв. м., літ. Б - літня кухня, літ. В убиральня, № 1-3, І- споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1571430812101, зареєстровано 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., на підставі договору дарування житлового будинку від 21 травня 2019 року, за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). При цьому, з вказаної Інформації з Державного реєстру вбачається, що 23 травня 2018 року державним реєстратором КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Василенко Б.В., на підставі технічного паспорту, серія та номер: інвентаризаційна справа № 00349, виданий 29 вересня 2017 року ФОП [PERSON] ; довідка, серія та номер: 228, виданий 02 квітня 2003 року, видавник МКП «Земград» ДМР, 07 червня 2018 року було зареєстровано право власності № 26519320 на вищевказане майно за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Крім того, з вказаної Інформації з Державного реєстру вбачається, що 28 березня 2023 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., на підставі іпотечного договору, серія та номер: реєстровий № 294, виданий 28 березня 2023 року приватним нотаріусом Красотою Т.О., іпотекодержатель [PERSON] , іпотекодавець [PERSON] , зареєстровано відносно вищевказаного майна іпотеку № 49725706 та обтяження № 47925371, розмір основного зобов`язання 731\~372 гривні, строк виконання зобов1язання 28 березня 2026 рік. З Відповіді КТП «ДМБТІ» ДМР № 6703 від 05 липня 2023 року (том 1, а. с. 20) убачається, що за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності, а все домоволодіння побудовано самочинно та підлягає узаконенню, про що виставлено відповідний штамп. Вказано, що в матеріалах справи міститься акт ідеальних часток від 22 жовтня 1986 року на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , згідно з яким користувачами драного об`єкта нерухомого майна зазначено [PERSON] .. [PERSON] , натомість відомості про затвердження чи не затвердження цих часток матеріали інвентаризаційної справи не містять (том 1, а. с. 20). 24 травня 2023 року [PERSON] звернувся до приватним нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (том 14, а. с. 81). У дані заяві він зазначає про те, що все спадкове майно, що залишилося після її смерті він фактично прийняв, тому прохає видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом. 24 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. винесено постанову про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії (том 1, а. с. 35), з якої вбачається, що причиною відмови є відсутність у [PERSON] правовстановлюючих документів на спірний будинок. Так, зі спадкової справи № 12/2023 заведеної після померлої [PERSON] (том 1, а. с. 80-90) убачається, що раніше спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину не заводилися та не видавалися (том 1, а. с. 87 на звороті). Крім цього зазначено, що заповіти та спадкові договори Серафімович О.Г. не складалися (том 1, а. с. 88). 07 квітня 2023 року відділенням поліції № 6 Дніпровського районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення № 42023042000000074, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 190 КК України (невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи земельною ділянкою та житловим будинком), чим спричинили [PERSON] шкоду (том 1, а. с. 36). 14 квітня 2023 року ЧЧ ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, за ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська внесено відомості про кримінальне правопорушення № 42023042000000074, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів на будинок заявника, (том 1, а. с. 37). З листа-відповіді [PERSON] (том 2, а. с. 39) убачається, що останній ніколи не проводив обстеження та видачу технічної документації на домоволодіння [ADDRESS] . 28 березня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній взяв у позику 731\~372 гривні, що еквівалентно 20000 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 березня 2026 року у сумі, що буде еквівалентна 20000доларів США (том 2, а. с. 59 та на звороті). 28 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки до договору позики (том 2, а. с. 56-58 та на звороті), за яким предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Красотою Т.О. за реєстровим № 295. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 1999 року живе по [ADDRESS] , тому позивач є її сусідом. Вказала, що раніше в буд. [ADDRESS] проживала [PERSON] з [PERSON] та його сином [PERSON] , а хто проживав разом з нею на момент її смерті вона не знає, бо позивач забирав її до сел. [PERSON] . Зазначила, що на території подвір`я було два будинки, один з яких був повністю зруйнований, але ніхто його не ремонтував, бо ніхто не приїжджав, вона нікого не бачила, хоча з 30 жовтня 2019 року вона на пенсії та перебуває постійно вдома, ходить лише до магазину. Стверджувала, що ключі від будинку є лише у позивача, а документи, які показували їй [PERSON] з [PERSON] є фальшивими, бо вона розбирається в цьому. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з 1999 року проживає в буд. [ADDRESS] , тому він є сусідом позивача. Вказав, що [PERSON] жила разом з онуком [PERSON] . Після смерті [PERSON] в будинку проживав її син, зараз буває рідко. Зазначив, що на території подвір`я було два будинку, один повністю зруйнований, бо ніхто його не ремонтував, реконструкцію не робили, стоїть в такому стані близько 15 років. Вказав, що [PERSON] зараз у Польщі, а він приглядає за будинком. Зазначив, що колись жінка йому казала, як бачила, що хтось заходив до будинку, років 5 тому назад. Разом з цим, зазначив, що він не впевнений в тому, що цей будинок позивача. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, статтею 525\~ЦК УРСР передбачалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 526 ЦК УРСР). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у січні 2002 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування спірного майна. Такий правовий\~висновок викладений\~ВС у\~своїй постанові\~від 24 вересня 2020 року у справі № 143/495/19-ц. Відповідно до вимог ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном та подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. Згідно з вимогами п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Так, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись з даним позовом до суду позивач посилався на те, що останній, відповідно до вимог 549 ЦК УРСР, фактично прийняв в управління спадкове майно після смерті матері, зокрема житловий будинок [ADDRESS] , бо він там прописаний. Натомість, суд зазначає, що жодних доказів того, що позивач прийняв управління будинком, зокрема, що він має оригінали документів на будинок/землю, що оформлені на ім`я його матері; має довідку, що підтверджує факт його проживання на день смерті разом з матір`ю; сплачував за спожиті комунальні послуги за адресою спірного домоволодіння; проводив у ньому ремонт/реконструкцію; за вказаною адресою він обслуговується у сімейного лікаря чи пенсійному фонді, тощо, позивачем не надано. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи та поясненнями позивача, що він ані у передбачений законодавством шестимісячний строк, ані наступні 20 років, до 24 травня 2023 року, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався так само, як і не звертався до органів місцевого самоврядування щодо оформлення земельної ділянки під спірним будинком. З огляду на викладене, зважаючи на те, що [PERSON] не вступив в управління або володіння спадковим майном, не звернувся протягом шестимісячного строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, суд доходить висновку, що останній не вчинив жодних дій щодо прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Натомість, суд зазначає, що право власності на спадкове майно може бути визнане лише за тими спадкоємцями, які в установлені законом строк та спосіб прийняли спадщину. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Крім того, суд вказує на те, що визнання права власності в порядку спадкування судом є винятковим способом захисту, який застосовується у випадках, коли існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом з цим, суд зазначає, що не підлягає спадкуванню самочинне будівництво. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачем не спростовано того, що спірне домоволодіння побудовано [PERSON] та [PERSON] самочинно, право власності за жодним із них на спірне домоволодіння зареєстровано не було, а документів про виділення їм земельної ділянки для будівництва цього будинку позивачем суду не надано. Згідно з приписами ст. ст. 527, 534 ЦК УРСР, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 529-530 цього Кодексу. Таким чином, до спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст.\~328\~ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Згідно з вимогами ст.\~376\~ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс-13 сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта. Всі ці дії здійснювалися без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розроблення та затвердження в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю. В результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. За загальним правилом ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас у ч. 3 ст. 376 ЦК України міститься спеціальне застереження про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Так, пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Як роз`яснюється в п. 7 вищевказаної Постанови ПВСУ, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану. Додатково у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року № 6 наголошується, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), на який позивач покликається у касаційній скарзі. Подібні висновки Верховний Суд зробив також у постановах від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18). З огляду на викладене, зважаючи на те, що за життя [PERSON] без дозвільних документів було побудовано будинок [ADDRESS] та Літ. 2) на земельній ділянці, яка не перебувала у її власності чи користуванні, при цьому за життя остання належним чином не оформила та не зареєструвала своє право власності на них, а відтак спірний будинок є самочинно побудованим, на який не може бути визнано право власності, тим більше в порядку спадкування спадкоємцем [PERSON] , який в установлений законом строк та спосіб не прийняв спадщину, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , є такими, що не підтверджені жодними, належними, допустимими та достатніми доказами, а тому задоволенню не підлягають. Разом з цим, суд зазначає про те, що також не підлягає задоволенню позовні вимоги [PERSON] про витребування від добросовісного набувача об`єкта самочинного будівництва, що входить до складу спадщини, оскільки право на витребування майна від добросовісного набувача належить виключно власнику такого майна. Ураховуючи, що спадкодавець не був власником цього нерухомого майна, останнє не увійшло до складу спадщини та спадкоємець його не успадкував, тобто не набув права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 127/5819/20. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною проведену [PERSON] технічну інвентаризацію домоволодіння та визнання недійсним технічний паспорт; скасування державної реєстрацію права власності на спірний будинок проведену державним реєстратором «БТІ» ДМР Василенко Б.В. 23 травня 2018 року, номер відомостей про речове право 26519320 за [PERSON] ; визнання недійсним договору дарування цього домоволодіння, який посвідчений 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 1068 та скасування проведеної державної реєстрації, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019 року; визнання недійсним договору іпотеки, який посвідчений 28 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., за реєстровим № 294; скасування проведеної державної реєстрації правова власності, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019 року по суті є похідними вимогами від первісної вимоги, яка в судовому порядку під час розгляду справи не знайшла свого підтвердження та не була доведена стороною позивача належними, достатніми та допустимими доказами, натомість у повному обсязі спростована матеріалами справи, суд дійшов висновку про те, що право позивача не є таким, що порушене відповідачами, а відтак похідні вимоги також не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed