Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024 у розмірі 10 213 грн 90 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.05.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 140030, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 5 556 грн 00 коп., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісію за користування ним у порядку та строки, визначені договором. Згідно з умовами кредитного договору, він набирає юридичної сили з дати його підписання обома сторонами та діє до повного виконання позичальником зобов`язань, передбачених договором. ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» виконало свої зобов`язання за договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов договору. Водночас відповідач своїх зобов`язань не виконав - не вносив передбачені договором платежі, у зв`язку з чим станом на момент подання позову утворилася заборгованість у розмірі 10 213 грн 90 коп., яка складається з: 5 556 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом; 4256 грн 90 коп. - заборгованість за відсотками; 401 грн 00 коп. - заборгованість за комісією. 10.10.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024 перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс». Згідно з витягом із реєстру боржників до вказаного договору, новий кредитор набув право вимоги до відповідача в обсязі 10 213 грн 90 коп. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 213 грн 90 коп., а також судові витрати, що складаються з 2 422 грн 40 коп. судового збору та 7 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подала. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 28 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою суд постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання на 22 квітня 2025 року. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву. Також судом було задоволено клопотання позивача та витребувано докази, які надішли до суду 10.04.2025. Відповідач не подав відзиву чи інших письмових пояснень, а також не повідомив суду про зміну своєї адреси. Водночас він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на його зареєстровану адресу. Поштове відправлення не було вручено відповідачу, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки. Правова позиція щодо належного повідомлення відповідача. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 висловив правову позицію, згідно з якою надсилання судових документів рекомендованою кореспонденцією на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки отримання такого листа адресатом перебуває поза контролем відправника. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (провадження №11-268заі18), зазначивши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання документа на дійсну адресу особи. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18, поштові відправлення, повернуті через «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими, якщо вони були направлені на реальну адресу реєстрації фізичної особи. Отже, суд вжив усіх належних заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи та надання йому можливості реалізувати своє право на захист. За таких обставин справа може бути розглянута за відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки суд дотримався вимог ЦПК України щодо належного повідомлення сторін. IV. Підстави для ухвалення заочного рішення. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення за наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзиву на позов; позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. З огляду на встановлені обставини та наявність усіх зазначених підстав, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи відповідно до статей 280-281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. V. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 12.05.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладений Договір про споживчий кредит № 140030 (індивідуальна частина), за умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк 70 днів з 12.05.2024 по 21.07.2024 (п.2.6. Договору) надати позичальнику грошові кошти у сумі 5 556 грн в наступному порядку: у розмірі 4000 грн 32 коп. на картку позичальника № [NUMBER] ; у розмірі 1555 грн 68 коп. шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 (п.2.2.1 Договору), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (а.с.12-15). Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 586 % річних (п. 2.3 Договору), а також розмір комісії - 1 555 грн 68 коп., що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення договору (п. 2.5 Договору). Договір про споживчий кредит укладено з відповідачем у електронній формі та підписаний о 19:06:08 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Під час підписання договору відповідач вказав свої персональні дані: прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), номер телефону та адресу місця проживання/реєстрації, номер картки [NUMBER] . Одночасно з укладенням договору відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 19-20). Відповідно до довідки № 11, ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» перерахувало на рахунок № [NUMBER] , зазначений відповідачем у договорі, кошти в розмірі 4 000,32 грн (а.с. 21). 03 квітня 2025 року АТ «Універсал Банк» листом № БТ/3108 надало суду інформацію про те, що на ім`я відповідача емітовано платіжну картку № [NUMBER] , на яку в період з 12.05.2024 по 17.05.2024 було зарахування коштів у сумі 4000 грн 32 коп. Номер телефону [NUMBER] є фінансовим номером телефону за вказаною платіжною карткою. Також надано виписку з карткового рахунку, відкритого до зазначеної платіжної картки, яка підтверджує проведення відповідної операції (а.с. 58-59). Зі змісту виписки з особового рахунку за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024 убачається: сума заборгованості - 10 213 грн 90 коп., яка складається з: 5 556 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом; 4256 грн 90 коп. - заборгованість за відсотками; 401 грн 00 коп. - заборгованість за комісією (а.с. 25). 10.10.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» передало, а ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» прийняло належні першому товариству права грошової вимоги за кредитними договорами, зазначеними в Реєстрі прав вимог (а.с. 26- 27). Відповідно до пункту 4 договору факторингу, перехід права вимоги підтверджується актом приймання-передачі реєстру прав вимог, підписаним обома сторонами. 10.10.2024 між сторонами був складений акт приймання-передачі реєстру боржників (а.с. 30-31), а 11.10.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжною інструкцією № 4484 (а.с. 11). Згідно з витягом з реєстру прав вимог від 18.02.2025, ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» набуло право вимоги за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024 до відповідача [PERSON] на загальну суму 10 213 грн 90 коп. (а.с. 29). Станом на момент розгляду справи відповідач не надав суду доказів сплати вказаної суми заборгованості, а також не надав доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором перед первісним кредитором. VІ. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Укладення електронного договору про споживчий кредит. Суд, вирішуючи спір, застосовує норми цивільного законодавства України, зокрема Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію», з огляду на предмет спору - укладення та виконання договору споживчого кредиту в електронній формі. Згідно з положеннями статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зміст правочину не повинен суперечити вимогам законодавства, інтересам держави, суспільства та моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а сам правочин - вчиненим у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, що правочин може бути визнано недійсним судом у разі наявності підстав, визначених законом, за ініціативою заінтересованої особи. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість сторін, оформлена в електронній формі, яка спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Такий договір укладається та виконується відповідно до вимог ЦК України, Господарського кодексу України та інших актів законодавства. Відповідно до статті 11 цього Закону, електронний договір вважається укладеним з моменту одержання відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), що може бути надана шляхом: надсилання підписаного електронного повідомлення; заповнення електронної форми заявки; вчинення дій, що прямо вказані як акцепт в інформаційній системі. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає способи підписання електронного договору, зокрема шляхом використання одноразового ідентифікатора, що вважається електронним підписом. Такий підпис дозволяє ідентифікувати особу, яка підписує документ, і підтверджує її згоду з умовами договору. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, прирівнюється до письмової форми, якщо сторони домовилися про це. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати позичальнику грошові кошти, а позичальник - повернути їх і сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Суд враховує, що договір про споживчий кредит № 140030 від 12.05.2024, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] , відповідає вимогам щодо письмової форми правочину. Зокрема, він укладений у електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора як електронного підпису, містить усі істотні умови - суму кредиту, строк, процентну ставку та розмір комісії, що підтверджується матеріалами справи. При цьому положення частини п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлює, що включення до електронного договору умов інших документів шляхом відсилання до них є допустимим, якщо особа мала можливість ознайомитися з цими документами. Наявність такої можливості у відповідача суд вважає доведеною. Суд також виходить із приписів статей 12, 78, 81 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а належність і допустимість доказів визначається законом. Відповідачка не надала доказів, які б спростовували факт укладення договору чи виконання нею обов`язків за ним, а також не оспорила чинність правочину в установленому порядку. Таким чином, підстав для визнання договору недійсним або таким, що не укладений, суд не вбачає. Відступлення права вимоги (заміна кредитора). Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивач на підтвердження набуття права вимоги за договором надано: копію договору факторингу № 10102024 від 10.10.2024, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс», копією акту приймання передачі Реєстру прав вимог від 10.10.2024 та копією витягу з реєстру прав вимог від 18.02.2025. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що договір факторингу № 10102024 від 10.10.2024, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» визнаний недійсним суду не надано, а тому суд вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» набуло статус нового кредитора за договором про споживчий кредит № 140030 від 12.05.2024 до відповідача. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано, зокрема, виписку з особового рахунка за договором № 140030 від 12.05.2024, відповідно до якої сума заборгованості - сума заборгованості - 10 213 грн 90 коп., яка складається з: 5 556 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом; 4256 грн 90 коп. - заборгованість за відсотками; 401 грн 00 коп. - заборгованість за комісією. Позивачем доведено факт укладання договору № 140030 від 12.05.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] , відповідно до якого між сторонами погоджено те, що кредит надається відповідачу загальним строком на 70 днів - з 12.05.2024 по 21.07.2024. Як видно з наданих позивачем відомостей щоденні нарахування процентів за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024 здійснювались виключно в межах строку дії договору. Наведений позивачем розрахунок заборгованості по відсоткам в сумі 4256 грн 90 коп. та комісією в сумі 401 грн 00 коп. відповідає умовам кредитного договору № 140030 від 12.05.2024. З огляду на викладене та з урахуванням невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 140030 від 12.05.2024, позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» про стягнення заборгованості в розмірі 10 213 грн 90 коп., що складається з 5 556 грн 00 коп. (сума заборгованості за основною сумою боргу), 4 256 грн 90 коп. (сума заборгованості за відсотками) та 401 грн 00 коп. (сума заборгованості за комісією) підлягають задоволенню. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем подано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу (а.с. 40-45). З огляду на предмет спору з урахуванням ціни позову, перелік наданих послуг ТОВ «Фінансова компанія «Ейс», відсутність заперечень відповідача щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, враховуючи принципи справедливості та верховенства права, суд вважає, що стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 7 000 грн відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності. Щодо судового збору. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2422 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 20.03.2025. (а.с. 8). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд в даному випадку дійшов до висновку про задоволення позову, а тому враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422 грн 40 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved