Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю\~ Фермерський комплекс «Агро-Лідер-Україна», в якому просив: визнати право оренди товариства з обмеженою відповідальністю Фермерський комплекс «Агро-Лідер-Україна» (код ЄДРПОУ 33361427), номер запису про інше речове право 32817216, на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 таким, що припинене, та відсутнім право оренди товариства з обмеженою відповідальністю Фермерський комплекс «Агро-Лідер-Україна» (код ЄДРПОУ 33361427) на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025; зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю Фермерський комплекс «Агро-Лідер-Україна» (код ЄДРПОУ 33361427) повернути [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] , на підставі державного акта серія ЯЖ № 682167, належало право власності на земельну ділянку площею 3,9469 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220481600:03:006:0025, яка розташована на території Узинської міської ради (бувшої Іванівської сільської ради) Білоцерківського району Київської області. 16 грудня 2008 року між [PERSON] та ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕРУКРАЇНА» було укладено договір оренди земельної ділянки № 661, за яким: (1) в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025; (2) договір діє до 15.12.2018 року. Даний договір оренди було зареєстровано у КРФ № 29 ДП «Центр ДЗК» БЦ РВ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2009 року за № 040932200027. 01 серпня 2013 року між [PERSON] та ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕРУКРАЇНА» було укладено додаткову угоду № б/н, якою: (1) продовжено термін дії договору оренди землі № 661 від 16.12.2008 року на 5 (п`ять) років; (2) договір оренди землі № 661 від 16.12.2008 року викладено в новій редакції, зокрема, в пункті 13.2 договору оренди сторони визначили, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. 05 грудня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права оренди за ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕРУКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 33361427) строком до 15.12.2023 року на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, номер запису про інше речове право 7985087. [INFO] [PERSON] померла. 14 серпня 2019 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2912 на земельну ділянку площею 3,9469 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220481600:03:006:0025, яка розташована на території Узинської міської ради (бувшої Іванівської сільської ради) Білоцерківського району Київської області. Того ж дня, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, номер запису про речове право 32817187, а також запис про інше речове право 7985087 погашено, шляхом перенесення до відкритого розділу з номером запису про інше речове право 32817216. 23 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до ТОВ ФК «АГРОЛІДЕР-УКРАЇНА» з заявою, якою повідомив, що укладати новий договір не має наміру, та просив після збору урожаю 2023 року не проводити будь-яких сільськогосподарських робіт на його земельній ділянці та повернути її йому. 01 грудня 2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виправлено, зокрема, відомості про строк дії права оренди, а саме з «Строк дії: 15.12.2023» змінено на «Строк: 14р., 11міс., 29дн., Дата закінчення дії: 15.12.2023». Станом на 06.11.2024 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди за номером запису про інше речове право 32817216 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 зареєстровано за ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕР-УКРАЇНА» строком до 13.12.2038 року. ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕР-УКРАЇНА» продовжує володіти та користуватися земельною ділянкою з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025. Вважаємо, що право оренди за номером запису про інше речове право 32817216 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, яке зареєстровано за ТОВ ФК «АГРО-ЛІДЕР-УКРАЇНА», є припиненим, а земельна ділянка підлягає поверненню [PERSON] . Оскільки, спірний договір оренди зі змінами було укладено до 16.01.2020 року (набрання чинності Закону України № 340-IX), а після цієї дати жодних змін до договору не вносилося, тому поновлення цього договору здійснюється не за правилами ч. 2 ст. 126-1 ЗК України, а на умовах, визначених цим договором, за правилами, чинними на момент його укладення. Оскільки, в договорі оренди земельної ділянки від 16.12.2008 року сторони визначили термін дії договору оренди до 15.12.2018 року, але в подальшому додатковою угодою від 01.08.2013 року продовжили строк його дії на 5 років, а також не настало підстав для поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, тому строк дії цього договору закінчується 15 грудня 2023 року, то саме ця відомість має пріоритет на відомістю в розділі «Зміст, характеристика іншого речового права» Державного реєстру прав, що дата закінчення дії договору 13.12.2038 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали справи передані для розгляду. Ухвалою судді від 18 листопада 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Судом 21.04.2025 р. за вх.№21379 отримано клопотання, в якому представник позивача адвокат Плаксій Р.В. просив розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить Довідка про доставку електронного листа, який доставлено 16.03.2025. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю ( ч. 10 ст. 128 ЦПК України ). Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи та завчасно. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ). Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач не направив в судове засідання свого представника, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] належало право власності на земельну ділянку площею 3,9469 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220481600:03:006:0025, яка розташована на території Узинської міської ради (колишня Іванівської сільської ради) Білоцерківського району Київської області, що підтверджується копією державного акта серія ЯЖ № 682167. 16 грудня 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Фермерський комплекс «Агро-Лідер-Україна» було укладено договір оренди земельної ділянки № 661. Відповідно до умов Договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, площею 3,9469 га. Даний Договір вступає в законну силу з моменту його підписання сторонами та діє до 15.12.2018 р. (п.3.1 Договору) Даний договір оренди було зареєстровано у КРФ № 29 ДП «Центр ДЗК» БЦ РВ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2009 року за № 040932200027. Також встановлено, що 01 серпня 2013 року між [PERSON] та ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» було укладено додаткову угоду № б/н, відповідно до якої, сторони погодили продовжити термін дії договору оренди землі № 661 від 16.12.2008 року на 5 (п`ять) років та виклали в новій редакції договір оренди землі № 661 від 16.12.2008 року, зокрема сторони визначили, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено (п.13.1); по закінченню строку, на який було укладено\~ Договір, Орендар, який\~ належно виконував обов`язки за умовами Договору, має переважне право перед іншими особами на укладання договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди) (п. 14.1); якщо Орендар продовжує користуватися земельно. ділянкою після закінчення строку Договору і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення Орендодавця про заперечення у поновленні Договору оренди землі, Договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором оренди землі (п.14.2); Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та державної реєстрації Додаткової угоди (п.17.1). Державна реєстрація права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 проведена 05.12.2014, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 08.12.2014 за №30635312 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.11.2024 р. за №402452135. 14 серпня 2019 року державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 2912 на земельну ділянку площею 3,9469 га, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220481600:03:006:0025, яка розташована на території Узинської міської ради (бувшої Іванівської сільської ради) Білоцерківського району Київської області. 14 серпня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, номер запису про речове право 32817187, а також запис про інше речове право 7985087 погашено, шляхом перенесення до відкритого розділу з номером запису про інше речове право 32817216. 23 вересня 2019 року [PERSON] подав до ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» заяву, в якій повідомив, що укладати новий договір не має наміру, та просив після збору урожаю 2023 року не проводити будь-яких сільськогосподарських робіт на його земельній ділянці та повернути її йому. Також встановлено, що 01 грудня 2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виправлено, зокрема, відомості про строк дії права оренди, а саме з «Строк дії: 15.12.2023» змінено на «Строк: 14р., 11міс., 29дн., Дата закінчення дії: 15.12.2023». 16.12.2023 р. позивач направив відповідачеві лист-повідомлення, в якому зазначив, що не бажає поновлювати дію Договору оренди та має намір самостійно обробляти належну йому земельну ділянку та використовувати її на власний розсуд. Встановлено, що станом на 06.11.2024 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди за номером запису про інше речове право 32817216 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 зареєстровано за ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна», відповідно,\~\~ ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» продовжує володіти та користуватися земельною ділянкою з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ( його представник ) вважають, що право оренди, за номером запису про інше речове право 32817216, на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025, яке зареєстровано за ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна», є припиненим, а земельна ділянка підлягає поверненню [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.\~\~\~\~\~ Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. В постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 663/1651/21 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що однаково означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають такого способу захисту права та інтересу як визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності у відносинах з відповідачем, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення певних прав іншої сторони договору. У такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N° 905/2260/17 (пункт 59)). Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала потреби у повторному зверненні до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N° 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі N° 761/36873/18 (пункт 9.21)). Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (постанови Великої Пала ти Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N° 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі N° 522/1528/15-ц (пункти 54-56)). Підсумовуючи, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), потрібно зробити висновок про те, що в разі невизнання орендарем припинення його права оренди, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право орендодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання права орендаря таким, що припинене, а не шляхом припинення договору оренди землі». Поряд з цим, за висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2021 року по справі № 916/1415/19, погодилася з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі N° 513/879/19 зроблено висновок, що «належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону N 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (пункт 6.14))». Водночас, у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 926/14/20 Верховний Суд зазначив: «.установивши обставини припинення договору оренди землі у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, та невиконання відповідачем як орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди його власнику, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, яка була предметом цього договору, її власнику. Обставини, що умовами договору не передбачено процедури повернення земельної ділянки, не є підставою для невиконання відповідачем як орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди після закінчення строку договору оренди землі, на який його було укладено, що було передбачено як умовами зазначеного договору, так і наведеними вимогами законодавства». Тому, обраний спосіб захисту порушеного права позивача, а саме визнання припиненим права оренди та відсутнім права оренди відповідача на спірну земельну ділянку, а також зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, яка була предметом цього договору, її власнику є ефективним. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.12.2022 року у справі № 594/657/19 (провадження № 61-12126св20). У зазначеній постанові ВС вказав, що право орендодавця підлягає судовому захисту за його позовом про визнання права оренди припиненим, а не шляхом припинення договору оренди землі, як помилково було зазначено судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору. Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово виснував, що майнові відносини, які виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору, тому, окрім спеціальних актів земельного законодавства - Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону про оренду землі, регулюються загальними нормами цивільного законодавства щодо договору та щодо договору найму. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів. За умов ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За частиною другою статті 792 Цивільного Кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються Законом, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України "Про оренду землі"(далі Закон № 161-XIV) визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» (надалі - Закон № 161-XIV), відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ч.1 ст. 6 Закону № 161-XIV орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Статтею 13 Закону № 161-XIV визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 161-XIV, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Згідно ст. 16 Закону № 161-XIV укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ст. 17 Закону № 161-XIV об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 , ч. 3 ст. 19 Закону № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. При передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років, для земельних ділянок сільськогосподарського призначення, переданих в оренду для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду), не може бути меншим як 25 років. За ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, позивач стверджує, що за вищевказаним Договором оренди землі від 16.12.2008 року, сторони визначили термін дії договору оренди до 15.12.2018 року, але в подальшому продовжили строк його дії на 5 років, тому строк дії цього договору спливає 15 грудня 2023 року, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права оренди за відповідачем строком до 15.12.2023 року на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025. Користування відповідачем спірною земельною ділянкою та реєстраційне підтвердження за ним права оренди (володіння та користування, як складових права власності) порушує право власності позивача. Згідно ч. 2 ст. 126-1 ЗК України, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається. Абзацом 4 розділу IX Закону України «Про оренду землі» передбачено, що правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення. У постанові Верховного Суду від 20.04.2023 року у справі № 595/559/22 вказано, що зазначені норми законодавства набрали чинності 16 січня 2020 року згідно із Законом України №340-Х від 05 грудня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», у той час як договір оренди землі між сторонами укладений 16 квітня 2013 року, державна реєстрація якого проведена 26 травня 2016 року. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у спірних правовідносинах у позивача не було ані права, ані обов`язку подавати до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяви про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору, оскільки правила, визначені статтею 126-1 ЗК України, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству». Оскільки, спірний договір оренди зі змінами було укладено до 16.01.2020 року (набрання чинності Закону України № 340-IX), а після цієї дати жодних змін до договору не вносилося, тому поновлення цього договору здійснюється не за правилами ч. 2 ст. 126-1 ЗК України, а на умовах, визначених цим договором, за правилами, чинними на момент його укладення. Як встановлено судом, за вимог п. 13.6 Договору оренди зі змінами, сторони домовилися про те, що орендодавець зобов`язаний за 6 місяців до закінчення строку дії договору письмово повідомити орендаря про неможливість чи небажання продовження строку дії договору у майбутньому. 23 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою, якою повідомив, що укладати новий договір не має наміру, та просив після збору урожаю 2023 року не проводити будь-яких сільськогосподарських робіт на його земельній ділянці та повернути її йому. Також, згідно п. 14.2 Договору оренди зі змінами, сторони домовилися, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди землі. Однак, 16 грудня 2023 року орендодавець направив на адресу орендаря рекомендованим поштовим відправленням лист-повідомленням від 16.12.2023 року про не бажання поновлювати дію договору і наміру самостійно обробляти земельну ділянку для забезпечення власних потреб. У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права. В постанові від 22.09.2020 по справі № 159/5756/18 Великою Палатою Верховного Суду викладено висновок: «статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність. Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»). У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»). При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку. Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі»), І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором». Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону № 161-XІV та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення ( постанова ВП ВС справа № 709/433/17 від 5 червня 2019 року, від 21 листопада 2018 року №530/212/17). В свою чергу, відповідач не скористався своїм переважним правом перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Оскільки до закінчення строку дії Договору оренди відповідач не повідомив позивача про намір продовжити його дію, додаткової угоди про його поновлення укладено не було, позивач як до спливу строку договору оренди землі, так і упродовж місяця після його закінчення повідомив відповідача про відсутність наміру продовження договору оренди, то дія Договору оренди припинилася як встановлено судом 15.12.2023 року і, як наслідок, припинилося право оренди відповідача на спірну земельну ділянку, а відповідно і відсутнє право оренди відповідача на вищевказану земельну ділянку. Так, визнання відсутнім права оренди, є належним способом захисту, про що зроблено відповідний правовий висновок Велика палата Верховного Суду у справі №513/879/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону N 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (пункт 6.14)). Такої ж позиції дотримується і ВП ВС в постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22). Оскільки строк дії договори оренди закінчився, відповідач не скористувався переважним правом, додаткової угоди про його поновлення укладено не було, позивач заперечив поновлення договору оренди, тому вимоги позивача в частині визнання право оренди ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 таким, що припинене та відсутнім такого права у відповідача є такими, що підлягають задоволенню. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця (ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі»). За умов п. 7.1 Договору оренди зі змінами, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Закон пов`язує виникнення права оренди земельної ділянки з моментом державної реєстрації цього речового права, а з моменту реєстрації припинення речового права оренди земельна ділянка вважається повернутою (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 663/1651/21). Саме відповідач має довести повернення земельної ділянки орендодавцеві (постанова Верховного Суду від 30.03.2020 року у справі № 484/4968/18). Станом на 06.11.2024 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди за номером запису про інше речове право 32817216 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220481600:03:006:0025 зареєстровано за ТОВ ФК «Агро-Лідер-Україна». Як встановлено, відповідач продовжує користуватися спірною земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 34 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Оскільки відповідач користується належною на праві власності позивачу земельною ділянкою за відсутності такого права, про що встановлено вище, вимога позивача в частині зобов`язання відповідача повернути останньому вказану вище земельну ділянку є також такою, що підлягає задоволенню. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)(пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України ). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подав. Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved