Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що [INFO] позивач дізналась, що її батько [PERSON] помер. 18 січня 2022 року вона звернулась до державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті її батька, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 січня 2022 року позивачу було відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності факту родинних відносин та пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини. Вказує, що у зв`язку з тим, що на час народження позивача її мати [PERSON] та батько [PERSON] не перебували у шлюбі, то при видачі свідоцтва про народження відомості про батька вносились за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, однак співробітниками РАЦС було помилково зазначено прізвище батька, як « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Вказує, що позивач фактично завжди спілкувалась з батьком [PERSON] . В дитинстві батько часто приїздив до [PERSON] , дарував подарунки і цікавився її справами. Згідно з відомостей наданих КЗО «СЗШ» №5 ДМР у матеріалах особової справи учениці [PERSON] наявні відомості про [PERSON] , як батька позивача, а також з відомостей заяви про вступ до Дніпропетровського технолого-економічного технікуму з особової справи студента [PERSON] є відомості про [PERSON] , як батька позивача. Також посилається на акт обстеження помешкання від 13 лютого 2001 року, складена комісією у складі членів (сусідів) та головуючого (співробітника житлово-комунальної організації), з відомостями про [PERSON] , як батька [PERSON] , який разом з сім`єю не проживає, а лише відвідує сім`ю на вихідних. Посилається також на наявність фотографій, як підтвердження родинних відносин між позивачем та [PERSON] . Як доказ родинних відносин зазначає факт спілкування матері позивача та самого позивача з її тіткою [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , а також їх спілкування з [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою позивача і донькою [PERSON] , що підтверджується фотографіями та скріншотами спілкування в соціальній мережі «Фейсбук». Зазначає, що позивач не знала і не могла знати точної дати смерті батька, оскільки не проживала разом з ним і їй стало відомо про смерть батька лише 17 лютого 2022 року, тому пропуск строку для прийняття спадщини відбувся з поважної причини. На підставі вищевикладеного, представник позивача звернувся до суду з цим позовом, в якому просив встановити факт батьківства між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визнавши [PERSON] батьком [PERSON] , а також визначити [PERSON] додатковий строк в один місяць з дня набрання рішенням законної сили, для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначивши, що з наданих позивачем документів не вбачається за можливе встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України №00034831425 від 01 лютого 2022 року відомості про батька вказано [PERSON] , а відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Щодо довідки, яка була видана КЗО «СЗШ №5» ДМР №18/22-1 від 08 лютого 2022 року, зазначено, що не вказується з яких саме архівних відомостей з матеріалів особової справи та на підставі якого документу було в ній зазначено відомості про батька [PERSON] , аналогічно і в акті обстеження побутових умов від 07 листопада 1995 року не зазначено, з яких документів було визначено батьком [PERSON] . Посилається також на те, що в цій справі показання свідків не можуть бути беззаперечним доказом кровної спорідненості позивача з [PERSON] , який помер, та не можуть свідчити про наявність родинних відносин між ними. З матір`ю позивача він ніколи не перебував у фактичних шлюбних відносинах, вони не мешкали разом, не вели спільне господарство, а [PERSON] ніколи не визнавав своє батьківство щодо [PERSON] і розірвав свої відносини з її матір`ю ще до народження позивача, не був у роддомі та не зустрічав новонароджену, не спілкувався і не ходив до дитсадку, школи. Вказує, що [PERSON] завжди вказував про відсутність в нього дітей і у позивача відсутні спільні фото з ним. Посилається, що [PERSON] не довела факт своїх родинних відносин з [PERSON] та поважності пропуску строку на прийняття спадщини. Представником позивача [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив в якому просив задовольнити позовні вимоги. В обґрунтуванні зазначив, що для встановлення факту батьківства позивачем надані відповідні докази, які є належними та підтверджують факт родинних відносин між позивачем і [PERSON] , отже, вбачається, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] . Посилається, що позивач не знала і не могла знати точної дати смерті батька, оскільки не проживала разом з ним, і фактично [PERSON] з жовтня місяця 2020 року по лютий місяць 2022 року мешкала у місті Маріуполі де вела свій бізнес, та дізнавшись про смерть батька лише 17 січня 2022 року вона не могла вчасно з`явитись до нотаріуса і подати відповідну заяву про прийняття спадщини, тому пропуск позивачем строку для прийняття спадщини відбувся з поважної причини і заявлена позивачем вимога стосовно визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини підлягає задоволенню. 11 жовтня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №791/2021. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року задоволено клопотання представника позивача про виклик у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. В обґрунтування яких зазначено, що зібрані у цій справі докази в їх сукупності, а саме показання свідків, не можуть містити достовірного підтвердження визнання особою себе батьком дитини, відсутні підтвердження спільного проживання й ведення спільного господарства між померлим та матір`ю позивача, як до її народження, так і після, спільного виховання або утримання ними дитини. Заявлені позивачем свідки є зацікавленими особами (мати позивачки та її хрещена мати). В той же час, позивачем за 35 років не ставилось питання щодо батьківства і фактично між сторонами наявний спір щодо спадкового майна померлого. Зазначає, що безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску [PERSON] строку для звернення із заявою про прийняття спадщини з боку відповідача не надано, не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Вважає, що у позивача перешкод для подання заяви не було, а вона не скористалась правом на прийняття спадщини через свою власну пасивну поведінку, тому відсутні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Зауважує, що вимога щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини є похідною від становлення факту родинних відносин, що є додатковою умовою для відсутності підстав її задоволення. 14 грудня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі до залучення до участі у справу правонаступників відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] . 19 вересня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про поновлення провадження у цивільній справі та витребування у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завіреної копії спадкової справи №276/24 після смерті [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року залучено [PERSON] в якості правонаступника відповідача [PERSON] у цивільній справі. 11 лютого 2025 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником позивача [PERSON] у судовому засіданні було підтримано позовні вимоги з підстав викладених в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив, які він просив задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених відповідачем у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, відмовивши у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи надала суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Заслухавши представників позивача і відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, пояснення позивача і свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , яке видано відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська, батьками [PERSON] , [INFO] , зазначено батька - [PERSON] та мати - [PERSON] (т. 1 а. с. 10). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00034831425, який сформовано 01 лютого 2022 року, відомості про батька позивача [PERSON] було записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (т. 1 а. с. 11-12). Також судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), приблизно [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за №1447 (т. 1 а. с. 171). З матеріалів справи встановлено, що 20 січня 2022 року постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. було відмовлено [PERSON] у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало померлому батьку [PERSON] , у зв`язку з відсутністю факту родинних відносин та пропуском строку для подачі заяви про прийняття спадщини (т. 1 а. с. 22-23). На підтвердження факту батьківства позивачем надано відповідь КЗО «СЗШ №5» ДМР №18/22-1 від 08 лютого 2022 року, про те, що згідно з архівних відомостей з матеріалів особової справи учениці [PERSON] , [INFO] , в якій наявна інформація стосовно батьків [PERSON] : мати [PERSON] , [INFO] ; батько [PERSON] , [INFO] ; сестра/брат [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 14). В матеріалах справи також наявна заява [PERSON] на ім`я директора Дніпропетровського технолого-економічного технікуму від 04 червня 2004 року, про надання їй допуску до вступних випробувань для вступу на денну форму навчання, в якій зазначено ПІБ батьків: [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 18). Також матеріали справи містять акт від 07 листопада 1995 року обстеження житлово-побутових умов сім`ї учениці 5-го класу СЗШ №5 [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , який було складено комісією у складі класного керівника та членів батьківського комітету, що за вказаною адресою фактично проживає сім`я у складі трьох осіб: [PERSON] , мати [PERSON] , брат [PERSON] , а батько [PERSON] проживає окремо від сім`ї, в шлюбі з [PERSON] не перебуває, дитину відвідує на вихідних (т. 1 а. с. 15-16). У наявному в матеріалах справи акті №457 від 13 лютого 2001 року, який було складено комісією у складі: майстра КП ЖЕП-34 ДГС [PERSON] та членів комісії: [PERSON] , [PERSON] , зазначено, що за присутності власниці квартири [ADDRESS] , було проведено огляд квартири на предмет фактичного складу сім`ї [PERSON] , в результаті якого встановлено фактичне проживання: [PERSON] (мати), [PERSON] (донька), [PERSON] (син), а батько [PERSON] спільно із сім`єю не проживає і зі слів власниці квартири буває вдома лише на вихідних (т. 1 а. с. 19-20). Разом з тим, в матеріалах справи наявна відповідь Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/8-363 від 14 січня 2022 року, про те, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 01 жовтня 1981 року, а інші зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні (т. 1 а. с. 177). Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 28 квітня 1992 року, про що зроблено запис за №511, а прізвище дружині після розірвання шлюбу присвоєно « [PERSON] » (т.1 а. с. 89). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 1. ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, а також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 1 ст. 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства батьками дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання батьками батьківства. Тобто, ч. 3 ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Положеннями ст. 55 КпШС України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі №641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Отже, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, до заяви про встановлення факту батьківства, у якості доказів можна надавати такі документи: докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 зроблено висновок, що застосування ст. 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України». Висновок судово - генетичної або судово - імунологічної експертизи може бути підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку. Разом із тим, підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України, які мають оцінюватися в їх сукупності. Частиною 1 статті 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Таким чином закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до ч. 1 ст.130 СК України є смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим. Та обставина, що питання визначення батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №373/2257/18. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, позивачем та її представником, відповідно до вимог ст. 53 КЗШС України, не підтверджено належними доказами юридично значимі обставини встановлення факту батьківства, оскільки позивач та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами місця проживання, також наданий в якості доказу акт №457 від 13 лютого 2001 року, який було складено КП ЖЕП-34, не можна вважати належним доказом, оскільки зазначений акт написано власноруч, не містить реєстраційного номеру, печатки, що ставить під сумнів його дійсність. Також надані позивачем довідки зі шкільного закладу та технікуму містять відомості щодо батька позивача - [PERSON] , тоді як у позивача відсутній документ, який підтверджує батьківство [PERSON] по відношенню до неї, що свідчить про зазначення відомостей про батька фактично зі слів особи, а тому вказані відомості суд не може вважати належним доказом на підтвердження батьківства. Крім того, позивачем під час розгляду справи не було надано до суду жодної спільної фотографії з [PERSON] , або ж листування з ним, що свідчить про відсутність між ними спілкування, що також підтверджується тим, що про смерть [PERSON] позивач дізналась лише через шість місяців після його смерті. Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON] , [PERSON] хоча і зазначали про [PERSON] , як батька позивача, однак їх покази обґрунтовані лише тим, що інформація про батька позивача їм відома зі слів матері позивача, що ставить під сумнів такі покази свідків. Також свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він не є членом комісії КП ЖЕП № 34, але в акті № 457 від 13 лютого 2001 року він вказаний членом комісії. При цьому, покази свідка [PERSON] матері позивача, яка підтвердила, що саме [PERSON] є батьком позивача, не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки її покази в сукупності з іншими доказами не дають достовірної інформації на підтвердження факту батьківства. Більш того, допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взагалі заперечували факт наявності у [PERSON] дітей, і зазначали, що про наявність у нього доньки [PERSON] вони не знали взагалі, при цьому, сам [PERSON] запевняв про відсутність в нього дітей. Також суд зазначає, що показання свідків щодо обставин справи та долучені фотокартки із зображенням [PERSON] і його племінниці в дитячому альбомі позивача, не є достатніми та достовірними доказами, які свідчать про походження позивача [PERSON] саме від [PERSON] , який помер приблизно [INFO] . При цьому суд зазначає, що без підтвердження їх достовірності іншими засобами доказування (письмовими доказами), покази свідків не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки з показань свідків неможливо достовірно встановити народження дитини, а саме позивача, у матері позивача та [PERSON] , наявність чи відсутність їх спільного проживання, чи наявності у них спільного побуту, спільного господарства, а також характеру і розміру участі [PERSON] у вихованні та утриманні позивача [PERSON] . Отже, суд вважає, що стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна дійти до категоричного висновку щодо походження [PERSON] від померлого [PERSON] , як батька. Додатково суд зазначає, що за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження факту батьківства, з метою з`ясування такого факту необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, в ході судового розгляду справи, з будь-якими клопотаннями про призначення у вказаній справі судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи з іншими членами родини [PERSON] , яка має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, позивач або її представник до суду не звертались. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2021 року у справі №683/1732/17, доказова цінність такого тесту ДНК переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії. Дослідивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про встановлення факту батьківства необґрунтована і задоволенню не підлягає у зв`язку з тим, що стороною позивача не було надано суду належного, допустимого і достатнього доказу на підтвердження того, що [PERSON] дійсно є батьком [PERSON] , а твердження, викладені у поданій заяві про встановлення факту батьківства, за відсутності належних доказів, є припущеннями, які суд не може покласти в основу рішення. Щодо вимоги позивача про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер приблизно [INFO] , суд дійшов таких висновків. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Матеріали справи містять виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо фізичної особи-підприємця [PERSON] від 03 квітня 2018 року, та відомостями про основний вид економічної діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси (т. 1 а. с. 135). В матеріалах справи також наявний договір найму житлового приміщення від 01 жовтня 2020 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є строкове, платне користування кімнати житловою площею 12,2 кв.м., яка розташована в квартирі [ADDRESS] , та строком дії договору до 30 вересня 2022 року, а також додаток №1 до вказаного договору (т. 1 а. с. 137-138). Крім того, матеріали справи містять договір оренди нежитлового приміщення від 07 жовтня 2020 року, який було укладено між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , предметом якого є строкове платне володіння і користування приміщенням площею 8,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , зі строком дії договору до 31 грудня 2022 року, а також акт прийому-передачі приміщення від 07 жовтня 2020 року до вказаного договору (т. 1 а. с. 139-141). З витребуваної судом копії спадкової справи №791/2021, заведеної 30 вересня 2021 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою до майна [PERSON] , який помер приблизно [INFO] , встановлено, що до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом 30 вересня 2021 року звернулась сестра [PERSON] [PERSON] , та 18 січня 2022 року звернулась [PERSON] (т. 1 а. с. 170-176). Також судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за №5106 (т.2а. с. 50). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищевказаної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що у неї були об`єктивні перешкоди для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер приблизно [INFO] , лише зазначено про те, що вона не знала про його смерть, оскільки перебувала в іншому місті, однак це не є поважною підставою для поновлення строку для звернення з заявою про прийняття спадщини. Також враховуючи, що вимога [PERSON] про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] є похідною від вимоги про встановлення факту батьківства, яка в свою чергу є безпідставною та недоведеною, і суд в частині цієї вимоги дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу в частині встановлення факту батьківства, отже позивач не належить до спадкоємців першої черги за законом, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки в силу вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України такий строк може бути визначений лише за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, діючи в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed