Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просить: стягувати з [PERSON] аліменти на його користь на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сина повноліття; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 1999 року між ним - [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, місто Херсон. В шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним, батьком. Спільне життя з матір`ю дитини не склалось та 06 травня 2016 року Херсонським міським судом Херсонської області було прийнято рішення по справі №667/1984/16-ц про розірвання нашого шлюбу. Після розірвання шлюбу їх син залишився проживати з ним, батьком, за адресою: [ADDRESS] , а його матір - відповідачка зникла в невідомому напрямку. 09 вересня 2016 року позивач уклав шлюб з іншою жінкою - [PERSON] , яка взяла його прізвище та стала - [PERSON] . З моменту укладання шлюбу 2016 по 2022 рік вони всі разом проживали за адресою: [ADDRESS] . В період з 2016 року по теперішній час матір дитини - відповідачка не спілкувалась з сином, не сплачувала добровільно грошові кошти на утримання дитини, не підтримувала матеріально сина. За цей період, відповідачка не займалася вихованням сина, її вихованням займається батько, позивач та його теперішня дружина. Відповідачка не займалася вихованням їхнього сина по причині не бажання виконувати свої батьківські обов`язки. З 2022 року після повномасштабного вторгнення рф в Україну, вони були вимушені виїхати з міста Херсон. На теперішній час вони проживають в місті Ізмаїл та зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. Мати дитини - відповідачка, увесь період з 2016 року і по теперішній час добровільно не сплачує аліменти на сина, ніякої іншої допомоги на утримання сина не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Дитина не отримувала жодного подарунку на день народження, жодної іграшки від біологічної матері. Відповідачка не спроможна виконувати свої батьківські обов`язки, та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавиться її життям, не відвідує її вдома, тощо. Їх син [PERSON] починаючи з 2016 року та по теперішній час вважає своєю матір`ю, теперішню дружину позивача - [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] склалися дуже гарні, теплі стосунки. Дружина позивача повністю замінила [PERSON] біологічну матір та стала для нього фактично рідною матір`ю. В подальшому дружина має намір усиновити його сина. Ухвалою судді від 23.10.2024 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 04.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі Ухвалою суду від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні від 17.04.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити у повному обсязі. В судових засіданнях від 26.03.2025 року, 17.04.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що не відомо, де мати дитини знаходиться. Вона не вживала жодних заходів для спілкування з сином. До початку війни позивач з родиною проживав в м. Херсон, потім переїхали в село біля Миколаєва, а потім до м. Ізмаїл. Однак з матір`ю дитини перестали спілкуватись і вона перестала цікавитись життям дитини ще задовго до початку війни та переїзду з попереднього місця проживання. Мати всі ці останні дев`ять років не відвідувала заклади навчання, де навчався її син. Жодних коштів чи подарунків не передавала весь цей період. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Ізмаїльської міської ради Одеської області в судовому засіданні від 26.03.2025 року зазначила, що питання позбавлення [PERSON] батьківських прав було розглянуто на засіданні комісії та було зроблено висновок про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідачку. Проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання від 17.04.2025 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та при винесенні рішення врахувати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні від 26.03.2025 року було допитано у якості свідка [PERSON] , сина позивача та відповідачки, який вказав, що мати його покинула дев`ять років тому назад. Останні дев`ять років він проживає з батьком. Мати зловживала алкогольними напоями. Останній раз він спілкувався з матір`ю п`ять років тому. Вона не дзвонить, не приходить. Жодної материнської підтримки не надає. Його життям та здоров`ям не цікавиться. Зазначив, що не відомо, де мати знаходиться. Вона не вживала жодних заходів для спілкування з ним. До початку війни вони проживали в м. Херсон, потім переїхали в село біля Миколаєва, а потім до м. Ізмаїл. Однак з матір`ю перестали спілкуватись і вона перестала цікавитись його життям ще до початку війни та переїзду з попереднього місця проживання. Мати всі ці останні дев`ять років не відвідувала заклади навчання, де він навчався. Жодних коштів чи подарунків не передавала за весь цей період. Позов підтримує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 07.04.2009 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області. На теперішній час позивач знаходиться у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 09.09.2016 Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. Позивач [PERSON] взяв на себе відповідальність за життя та здоров`я малолітнього [PERSON] , [INFO] . У квітні 2024 року родина переїхала до м. Ізмаїл, де проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач разом з малолітнім сином раніше проживали за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2024 року родина переїхала до м. Ізмаїл, де проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено довідкою Ізмаїльської міської ради від 20.04.2024 №5107-7002023285 про взяття позивача та його сина на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 15.11.2024. приватний будинок (орендований) складається з 3 житлових кімнат, кухні, вітальні, коридору, санвузла. Умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним вимогам: неповнолітній займає окрему кімнату, в якій є ліжко, робочий стіл, шафа для одягу, комп`ютер. Згідно довідки ВР-004431058 з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей», позивач станом на 15.07.2024 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. З неповнолітнім [PERSON] 15.11.2024 органом опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Ізмаїльської міської ради Одеської області проведено бесіду, що підтверджено протоколом бесіди від 15.11.2024р. та під час розмови було з`ясовано, що дитина проживає з батьком, який повністю займається його вихованням та утриманням з 2016 року. Останній раз [PERSON] спілкувався матір`ю п`ять років тому, матеріальної допомоги вона не надає, успіхами та досягненням сина не цікавиться. З метою з`ясування фактів, викладених у позовній заяві, спеціалісти служби у справах дітей Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області провели бесіду з [PERSON] у телефонному режимі, про що 14.01.2025 склали протокол та під час бесіди стало відомо, що вона проживає за межами України (точну адресу назвати відмовилася). [PERSON] просить розглянути питання щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини у її відсутність та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] 21.01.2025 було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, протокол № 2 та члени комісії вирішили пропонувати органу опіки та піклування Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області за №01/21-76 від 23.01.2025 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд виходить з такого. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами. Пленум Верховного Суду України у п.п.15, 16 постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за №3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, [PERSON] позов та обставини позову визнала у повному обсязі та неповнолітній [PERSON] , [INFO] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. За таких обставин, суд вважає, що відповідач дійсно не виконує своїх батьківських обов`язків, оскільки не приділяє увагу вихованню дитини, не здійснює за нею належний догляд та контроль, не піклується про її духовний і фізичний розвиток, не забезпечує її необхідним харчуванням, не цікавиться її здоров`ям, не створює умови для отримання нею освіти, а також не проявляє до неї материнської уваги та турботи. Оскільки відповідач [PERSON] самоусунулася від виховання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе позовну заяву в цій частині задовольнити та позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її сина - [PERSON] , [INFO] . Щодо стосується позовної вимоги щодостягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сина повноліття, суд зазначає наступне. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до п.15 ч.3 ст.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших малолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-19 від 17 травня 2017 року внесено зміни до частини другої статті 182 СК України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно приписів Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2025 року становить - 3196 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України", хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи викладене вище та наведені обставини, суд вважає за можливе покласти на відповідача такий обов`язок як сплата аліментів. Виходячи з принципу балансу інтересів, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), а тому позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню та суд вважає за можливе стягувати з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.08.2024 року і до досягнення сином повноліття - [INFO] . Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.129 Конституції України, ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз`яснень п. 3 ч. 24 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Outcome: approved