Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

ТОВ «Сіроко фінанс» через свого представника за довіреністю Матухна С. П. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що 05.10.2021 між первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», правонаступником якого є ТОВ «Сіроко фінанс», та [PERSON] був укладений договір позики № 77465978, відповідно до умов якого відповідачці був наданий кредит у розмірі 10\~300,00 грн строком на 30 днів. За умовами зазначеного договору позики позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повернути суму позики та провести плату від суми позики за весь час користування коштами позики в порядку і на умовах, що визначені договором позики. На виконання умов договору позики позикодавець 05.10.2021 перерахував на вказаний позичальником рахунок позику за умовами договору в сумі 10 300,00 грн, таким чином виконавши належним чином взяті на себе договірні зобов`язання. Натомість відповідачка у встановлені умовами договору строки суму позики не повернула, проценти не сплатила, у зв`язку з чим за час користування коштами позики на її суму були нараховані проценти відповідно до умов договору, загальний розмір заборгованості становить 34\~896,40 грн. 04 січня 2022 року між ТОВ «Сіроко фінанс (фактор) та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (клієнт) був укладений договір факторингу № 025-040122, за умовами якого клієнт відступив фактору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги. Згідно з реєстром прав вимоги № 09/02/22 від 09.02.2022 клієнт відступив факторові у тому числі право вимоги за договором позики № 77465978, укладеному 05.10.2021 між позикодавцем ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позичальником, яким є [PERSON] , право вимоги за яким на дату відступлення настало, і перейшло до ТОВ «Сіроко фінанс» з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги. Таким чином ТОВ «Сіроко фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за договором позики № 77465978, яка на дату подання позовної заяви складає 34 896,40 грн, з яких сума позики складає 10 300,00 грн, сума нарахованих і несплачених процентів становить 24 596,40 грн. На момент звернення до суду відповідачка перед новим кредитором заборгованість за договором не погасила, тому позивач просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 896,40 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3\~028,00 грн. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 27.02.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників. Судом постановлено розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів із дня відкриття провадження у справі. Відповідачеві встановлений строк на подання відзиву. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки [PERSON] адвокат Смірнова А.О. проти позову заперечувала на просила суд відмовити у його задоволенні. На обґрунтування зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б могли підтвердити укладення договору позики. Ураховуючи, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачем не надано доказів, які б могли підтвердити перерахування коштів на рахунок відповідачки за договором позики №77465978, адже жодного платіжного документа, на підтвердження перерахування кредитних коштів, позивачем до позовної заяви не долучено. Довідка від 20.12.2024 не є первісним бухгалтерським документом, який би міг підтвердити факт зарахування коштів на рахунок відповідачки. Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 04.07.2018 №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/ електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідно до пункту 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Відповідно до пункту 1.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Отже, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. До позовної заяви представником позивача не надано відповідних платіжних доручень чи їх належним чином завірених копій на підтвердження тих обставин, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісний кредитор) перерахували на платіжну картку відповідачки кредитні кошти згідно договору № 77465978 від 05.10.2021. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення та виконання договору позики відповідно до частини 2 статті 1046 Цивільного кодексу України. Також відсутні документи, що підтверджують перерахування кредитних коштів на рахунок відповідачки, зокрема платіжні доручення або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам нормативних актів. Надані матеріали, зокрема довідка від 20.12.2024, не можуть слугувати первинним бухгалтерським документом, що підтверджує факт зарахування коштів. Відповідно до законодавства, факт надання позики має бути підтверджений відповідними первинними документами, оформленими згідно з вимогами Інструкції про безготівкові розрахунки та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Оскільки позивач не зміг довести надання позики, вимоги про стягнення заборгованості є необґрунтованими. Розрахунок заборгованості, який наданий позивачем не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, й не може слугувати належним доказом існування кредитного зобов`язання, адже він містить лише загальну вартість несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який би включав суми щомісячного платежу, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків. Відтак, такий розрахунок не може вважатися належним доказом існування зобов`язання, отримання кредитних коштів та їх повернення. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №\~342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15. Позиція Верховного Суду викладена в постанові від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18: «Наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано». З умов договору позики №77465978 (наданого стороною позивача) встановлено, що позика в розмірі 10 300 гривень видана на строк 30 днів під процентну ставку 0,796 % в день, орієнтовна загальна вартість позики 12 759,64 грн. Доказів пролонгації договору позивачем не надано, а тому й підстави нарахування процентів поза цим строком відсутні. У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Інших суттєвих умов надання позики, розрахунків тощо, наданий договір не містить. Посилання в пункті 5 договору на те, що умови договору зазначені на сайті, та позичальник мав з ними ознайомитись, є такими що порушують права споживача, позаяк неможливо встановити, яка саме інформація могла бути розміщена на сайті в проміжок часу, коли нібито був підписаний договір позики. Так само, як і неможливо встановити з якими саме безпосередньо умовами може ознайомитись Позичальник, якщо вони не зазначені в договорі. Посилання на умови, розміщені на вебсайті, без їх фіксації в тексті договору, є порушенням прав споживача, оскільки неможливо достовірно встановити, яка саме інформація діяла на момент укладення договору. Це свідчить про зловживання правами позикодавцем, оскільки зміст таких умов міг змінюватися в його інтересах. Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки наданий договір позики не містить достатніх даних щодо істотних умов його виконання, а також доказів пролонгації строку його дії. Відсутність підтвердженої пролонгації договору виключає правові підстави для нарахування процентів поза встановленим строком. На підтвердження факту відступлення ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги позивачу не надано належних та допустимих доказів. Пунктом 2.1.3. договору факторингу, наданого позивачем, визначено, що «перехід прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог». Всупереч п. 2.2 договору факторингу відсутній належним чином оформлений акт прийому-передачі документів. Реєстр прав вимоги є фактично роздруківкою, яка не містить реквізитів сторін, ціни та інших істотних даних, що унеможливлює встановлення його змісту та правомірності. Витяг з реєстру прав вимог не містить жодних підписів сторін. Тобто надані документи не можуть підтвердити відступлення права вимоги. А договір факторингу є нікчемним (нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду, оскільки при його укладанні не дотримано вимоги статті 203 Цивільного кодексу України). Всі додатки до договору факторингу, які є його невід`ємними складовими та могли би підтвердити юридичний факт передачі права вимоги оформлені не належним чином, а тому з них неможливо встановити суть правочину. Крім того, всупереч умовам договору, відсутній належним чином оформлений акт прийому-передачі документів, що є важливим підтвердженням фактичного виконання зобов`язань між сторонами. Витяг із реєстру прав вимог не містить підписів, що робить його неналежним доказом. Враховуючи зазначене, надані матеріали не можуть слугувати підтвердженням відступлення права вимоги, а сам реєстр не може вважатися дійсним. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі № 753/20537/18 від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №\~5026/886/2012 тощо). Доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 025-040122 від 04.01.2022, що передбачена умовами цього договору, позивачем не надано. Тобто позивач взагалі не довів належними та допустимими доказами факт набуття права вимоги за зазначеним договором. Факт того, що відповідачка не зверталася до ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» із заявою про отримання позики та не отримувала грошових коштів, підтверджується витягом з Українського бюро кредитних історій (УБКІ) від 26.02.2025. Згідно з інформацією, наведеною у зазначеному витязі, відсутні дані про укладення відповідачкою договору позики з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та виникнення у неї будь-яких грошових зобов`язань перед цією фінансовою установою. Таким чином, наявні докази підтверджують відсутність договірних відносин між відповідачкою та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а отже, й відсутність правових підстав для пред`явлення до неї вимог щодо повернення грошових коштів. Крім того, просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим, що ТОВ Сіроко фінанс звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки і вона була вимушена звернутись за правничою допомогою до адвоката. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Також суд ураховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Дослідивши наявні у справі докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Між сторонами виникли кредитні правовідносини, відповідно їх правове регулювання відбувається нормами Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України. За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України регламентовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Тобто, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин першої, третьої, четвертої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина дванадцята статті11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до статей 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно п. 15 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1-2 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно статті 1054 ЦК України з а кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). На підставі ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався, що 05.10.2021 між ТОВ «1\~Безпечне агентство\~необхідних кредитів»та [PERSON] був укладений договір позики № 77465978 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого позикодавець зобов`язувався передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «позику») на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (п. 1 договору позики). Сума позики: 10 300,00 грн, строком на 30 днів з фіксованою базовою процентною ставкою 1,99 % в день (п. 2 договору позики). Пунктом 12 договору позики передбачено, що він укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі (а.с. 37). Як стверджує позивач відповідачка підтвердила, що до моменту підписання договору вивчила цей договір та правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documentslicense/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, їй зрозумілі та підписала вказаний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором - xM5Np1Xl4v. Суд приймає до уваги та погоджується із твердженням представника відповідачки щодо відсутності доказів надання відповідачеві [PERSON] грошових коштів на визначених договором позики умовах. Зокрема позивач не надав жодних належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про перерахування кредитних коштів на рахунок відповідачки за договором позики №\~77465978. Надану на підтвердження факту отримання коштів позичальником довідку ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 20.12.2024, відповідно до якої 05.10.2021 на банківську картку [NUMBER] перераховані кошти в сумі 10\~300,00 грн, суд оцінює критично та не враховує під час розгляду справи, оскільки така довідка не є первісним бухгалтерським документом та не може підтверджувати момент отримання кредитних коштів [PERSON] (а.с. 32). Суд звертає увагу на те, що номер платіжної картки є частково зашифрованим і всіх позначень 16 значного номеру картки не містить. Банківські реквізити позичальника, згідно матеріалів справи є невизначеними. У той же час, наявної у кредитора інформації щодо карткового рахунку позичальника свого часу було достатньо для виникнення спірних правовідносин та здійснення відповідних платіжних операції з переказу кредиту, докази про що вже мають існувати у кредитора згідно вимог Закону України «Про платіжні послуги». Згідно висновків Верховного Суду у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Отже, лист ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 20.12.2024 про перерахування коштів відповідачці, не є належним, допустимим і достатнім доказом перерахунку коштів позики. З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Суд також зауважує, що відсутність в матеріалах справи первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, оскільки наданий банком розрахунок заборгованості сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, Позивачем не надано. Також суд враховує, що згідно наданого представницею відповідачки кредитного звіту від Українського бюро кредитних історій, який актуальний на 26.02.2025 (а.с. 73-88), інформація щодо укладення договору позики № 77465978 відповідачкою [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відсутня. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Таким чином, укладення кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів суду не доведено. Відповідно факт відступлення права вимоги та його законність суд не оцінює, оскільки відсутність підтвердженого права вимоги до відповідачки виключає можливість зміни кредитора у таких правовідносинах. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю та необґрунтованістю. Під час розгляду питання про розподіл судових витрат суд ураховує наступне. Оскільки позивачеві відмовлено у задоволені позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Аналізуючи надані на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу відповідачкою суд звертає увагу, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження наявності витрат на правничу допомогу та їх розміру відповідачка надала суду договір про надання правничої допомоги № 120 від 03.03.2025, ордер на надання правничої допомоги від 04.03.2025 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 91-96). Натомість, відповідно до квитанції від 07.03.2025 фактична оплата за отримані юридичні послуги в сумі 2\~000,00 грн відповідачкою була проведена на поточний рахунок ФОП [PERSON] . Натомість витрати на юридичну допомогу фізичної особи підприємця не мають характеру правничої допомоги адвоката, тому не підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed