Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивач звернувся\~до Лугинського\~районного суду\~Житомирської області\~з позовом\~до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 38475,75 грн., понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що зазначена у позові заборгованість утворилась внаслідок неналежного виконання відповідачем боргових зобов`язань, що виникли внаслідок укладення нею договору № 3437434 від 18.06.2021 року з ТОВ "Мілоан" право вимоги за якими на підставі договорів відступлення прав вимоги відійшло позивачу. Ухвалою від 19.11.2024 року вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11.12.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення мотивує тим, що позивачем пропущені строки давності звернення до суду, так як за кредитним договором № 3437434 від 18.06.2021 року перебіг строку позовної давності розпочався 03.07.2021 року. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. 25.12.2024 року від ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" надійшли додаткові пояснення щодо строку позовної давності, відповідно до яких п. 2.3.2 розділу 2.3 договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальних обставин щодо яких невідомо настануть вони чині, відповідно до ст. 212 ЦК України і які полягають у наступному: а) здійснені платежів позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 правил; б) продовження користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору. Після зазначених обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати), змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. Сторони погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписавши договір, відповідач надала згоду на автопролонгацію договору уразі наявності заборгованості. Таким чином, оскільки строк кредитування було автоматично продовжено, перебіг позовної давності розпочався не 03.07.2021 року, як зазначив відповідач, а 24.02.2022 року, після закінчення строку кредитування з урахуванням автоматичної пролонгації договору. Також перебіг строків був зупинений у зв`язку з введенням карантину, а в подальшому - воєнного стану. Позивач просить долучити до матеріалів справи додаткові пояснення, відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, задоволити позовні вимоги в повному обсязі. 05.02.2025 року від представника надійшла заява про поновлення строку на подачі відзиву по справі та відзив по справі, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позов є безпідставним. Представник позивача надіслав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позов задоволити у повному обсязі та не брати до уваги відзив відповідача на позовну заяву від 04.04.2025 року. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, але від її представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають та заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність часткового задоволення позовних вимог, з наступних підстав. 18.06.2021 року між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №\~3437434, який було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора U69741, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до даного договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3. договору надати позичальнику грошові кошти у сумі 6100,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. (п. 1.1., п. 1.2. договору). Відповідно до п. 1.3., 1.4. договору, кредит надається строком на 15 днів з 18.06.2021 року (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 03.07.2021. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 7853,75 грн. Комісія за надання кредиту: 610,00 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1. договору). Згідно п. 2.1., 3.2.6. кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Кредитодавець має право, зокрема, відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4. договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування (п. 2.4.1. договору). Відповідно до п. 7.1. договору, строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання зобов`язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої п. 1.4. договору. ТОВ "Мілоан" 18.06.2021 року перерахувало кошти [PERSON] в сумі 6100,00 грн. за договором №\~3437434, що підтверджується довідкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" № 6067/02-09 від 02.09.2024 року. 16.12.2021 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "Фінансова компанія "Вердикт Капітал" укладено договір факторингу № 16/12-2021-43 у відповідності до умов якого ТОВ "Мілоан" передає (відступає) право вимоги ТОВ "Вердикт Капітал" за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ "Мілоан" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 року, ТОВ "Фінансова компанія "Вердикт Капітал" набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 17125,75 грн. 10.01.2023 року між ТОВ "Вердикт Капітал" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у відповідності до умов якого ТОВ "Вердикт Капітал" передає (відступає) право вимоги ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ "Вердикт Капітал" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 38475,75 грн. Позивач вважає, що [PERSON] має зазначену заборгованість перед ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" за кредитним договором № 3437434 від 18.06.2021 року. На підтвердження зазначених обставин надано реєстр боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, договір про споживчий кредит № 3437434 від 18.06.2021 року, графік платежів до нього, паспорт споживчого кредиту, анкета - заява на кредит, довідка про ідентифікацію [PERSON] , довідка АТ КБ "ПРИВАТБАНК" № 6067/02-09 від 02.09.2024 року, відомість про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору № 3437434, розрахунок заборгованості [PERSON] станом на 10.01.2023 року, договір факторингу № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 року, реєстр боржників до договору факторингу № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 року, договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про споживчий кредит № 3437434 від 18.06.2021 року, договору №\~10-01/2023\~про відступлення\~(купівлю-продаж)\~прав вимоги\~від 10.01.2023\~року та договору факторингу № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 року. Відповідно до\~статті 207 Цивільного кодексу України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином суд дійшов висновку, що 18.06.2021 року між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №\~3437434, відповідно до якого відповідач отримала кошти на платіжну банківську карту, номер якої вона надала особисто, користувалася платіжним засобом, що свідчить про те, що відповідач була обізнана про існування кредиту, усвідомлювала наявність заборгованості, вчиняла дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань за вищевказаними кредитними договорами. При укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів\~статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які передбачені кредитним договором. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21) та від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). За змістом статей\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. За загальними принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (статті\~12,\~13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Відповідачка факт отримання кредитних коштів не спростувала. Доказів повного погашення кредитної заборгованості, як первісному кредитору, так і новому кредиту чи наступному новому кредитору - позивачу, відповідачем суду не надано. Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає, що надані позивачем докази у справі підтверджують те, що відповідачка отримала кредит, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду даним позовом. Отже, з урахуванням наданих сторонами доказів, у їх сукупності, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, які фактично використані відповідачкою та не повернуті кредитодавцю за кредитними договорами. Досліджуючи питання розміру заборгованості за відсотками, суд встановив наступне. Відповідно до позиції позивача, наведеної у позовній заяві та у відповіді на відзив, кредитодавцем проводилося нарахування процентів за кредитним договором у строк, що перевищує 15 днів, оскільки договорами та правилами надання грошових коштів передбачена автоматична пролонгація договорів, про що позичальник повідомляється через особистий кабінет або на електронну адресу позичальника. При цьому, жодних доказів направлення повідомлень про погодження нового строку кредиту та зміну умов кредитування сторонами не надано. Позивач даний факт належними доказами не підтвердив. Отже позивач не акцептував продовження строку кредитування, тому не відбулося пролонгації (автопролонгації) кредитного договору. Інформація яка наявна у індивідуальній частині договору зберігала чинність та актуальність до закінчення строку повернення кредиту. З іншою інформацією щодо умов кредитування відповідач не була ознайомлена. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048\~ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благоможливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України»(п.п 81-85, 91). Крім того, відповідно до ч. 7\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, 24.12.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким ч. 7ст.\~12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» доповнено пунктом 2 наступного змісту: У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг»\~дія п. 5\~р. І цього Закону, яким доповнено ч. 7\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~пунктом 2, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Так, відповідно до п. 7.1 договору про споживчий кредит, договір діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Оскільки станом на дату набрання чинності Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~удосконалення державного\~регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023) зобов`язання за договором про споживчий кредит не виконане, дія спірного договору продовжується після набрання чинності цим Законом, а отже положення п. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» застосовується до спірних правовідносин. Окрім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру (п. 9 ч. 3ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази погодження відповідачем продовження строку користування кредитом або укладення додаткової угоди сторонами з цією метою, а тому строк кредитування становить 15 днів, як це передбачено п. 1.3 договору. Разом з тим, п. 5 паспорту споживчого кредиту визначено, що продовження строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Зазначене також підтверджується відомістю ТОВ "МІЛОАН" про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3437434. Припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків в розмірі 31765,75 грн., які нараховані позивачем на період часу після закінчення строку дії кредитування є необґрунтованими. Статтею 514 ЦК України\~встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, надані позивачем витяги з реєстру боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості надані факторами не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості. Матеріали справи також не містять належних доказів повернення отриманих в кредит коштів та сплати відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Стягнення заборгованості за відсотками не може ґрунтуватись лише на розрахунках, наведених у позовній заяві, з яких, до того ж вбачається, що нарахування обумовлених договором сум процентів продовжувалось і після закінчення дії договору. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відтак, щодо вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, то суд вважає її обґрунтованою частково, а саме: в сумі 10415,75 грн., оскільки матеріали справи не містять належних розрахунків заборгованості за відсотками та виписок по рахунку на підтвердження чи спростування заборгованості відповідача, що дало б змогу суду перевірити правильність нарахування відсотків. Також підлягає стягненню комісія за надання кредиту в сумі 610,00 грн., яка була нараховона первісним кредитором. Розподіл судових витрат. Згідно зі ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2ст. 141 ЦПК України). При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн., ціна позову 38475,75 грн., позов задоволено на суму 17125,75 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1077,97 грн. судового збору - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і на час вирішення цього спору. Законом України\~№ 2120-ІХ\~від 15\~березня 2022\~року,\~який набрав\~чинності 17\~березня 2022 року,\~розділ ЦК\~України «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» доповнено\~п.\~19,\~відповідно до\~якого у\~період дії\~воєнного,\~надзвичайного стану\~строки,\~визначені статтями\~257-259, 362, 559, 681,728,786,1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії. Судом встановлено, що 01.07.2024 року між позивачем та АО «Лігал Ассістанс» укладено договір про надання правової допомоги №01-07/2024. Предметом вказаного договору є надання юридичної допомоги: складання проектів процесуальних документів, складання листів, адвокатських запитів, претензій, заперечень, позовних заяв, пояснень, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, представництво інтересів тощо. Відповідно до розділу 4 даного договору, сторони погодили порядок здійснення розрахунків, зокрема, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги. Згідно з заявкою на надання юридичної допомоги № 335 від 14.08.2024 та актом про надання юридичної допомоги №511 від 14.08.2024 сторони погодили надання правових послуг по стягненню заборгованості з відповідача на загальну суму 13000 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 38475,75 грн., проте позовні вимоги задоволено частково на суму 17125,75 грн., що становить 44,5 % від заявлених. За таких обставин, при визначенні розміру витрат на правову допомогу судом встановлено, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на правову допомогу в розмірі 13000 грн. є завищеною та необгрунтованою. Окрім того, справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності. Враховуючи незначну складність справи, розгляд її у порядку спрощеного провадження, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та часткового задоволення позову (на 44,5% від заявлених вимог), суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу на загальну суму 5785,00 грн.

Outcome: partial