Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

У листопаді 2020 року адвокат Грицюк Віктор Вікторович в інтересах [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави України в особі Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями та просив суд стягнути з державного бюджету на користь позивача грошові кошти у розмірі 76 100,00 грн. матеріального збитку нанесеного незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю старшим слідчим СВ Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві Коцаб`юкою Р.М. та слідчою СВ Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві Єрем К.І. під час здійснення ними у кримінальному провадженні № 12018100020010368 від 27.11.2018 року досудового розслідування; стягнути з державного бюджету на користь позивача грошові кошти у розмірі 38 180,00 грн., які сплачені нею за надання їй у кримінальному провадженні № 12018100020010368 від 27.11.2018 року юридичної (правової) допомоги; стягнути з державного бюджету на користь позивача грошові кошти у розмірі 74 256,00 грн., які їй необхідно сплатити за надання їй юридичної (правової) допомоги у кримінальному провадженні № 12018100020010368 від 27.11.2018; стягнути з державного бюджету на користь позивача грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., як компенсацію моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю старшим слідчим СВ Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві Коцаб`юкою Р.М. та слідчою СВ Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві Єрем К.І. під час здійснення ними у кримінальному провадженні № 12018100020010368 від 27.11.2018 року досудового розслідування. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем до Дарницького управління поліції Головного управління поліції Національної поліції м. Києва 20.09.2018 року подано повідомлення про вчинення фізичною особою-підприємцем [PERSON] відносно неї злочину передбаченого ст. 190 КК України. Зазначає, що подану заяву працівниками поліції було зареєстровано 21.09.2018 року в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, однак, відомості про злочин до ЄРДР не вносилися та досудове розслідування не розпочиналося. Також зазначає про те, що ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2018 року скаргу її адвоката задоволено та зобов`язано слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП України невідкладно внести до ЄРДР відомості про вчинені правопорушення, визнано протиправною бездіяльність слідчого СВ. Вказує на незаконність прийнятих 20.02.2019, 22.05.2019, 04.06.2019 постанов про закриття кримінального провадження, бездіяльність органів досудового розслідування, неналежність виконання доручень прокурора і слідчого в ході розслідування кримінального провадження, а також фальсифікацію матеріалів кримінального провадження працівниками органу досудового розслідування. У обґрунтування вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди позивачка посилається на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2020 року заяву [PERSON] , залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/50680/20-ц та призначено підготовче судове засідання. 29.04.2021 року на адресу суду від представника Офісу Генерального прокурора на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ОГП позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. 14.06.2021 року на адресу суду від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ДКСУ не погоджується з вимогами вказаними у позові, вказує, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало. 15.06.2021 року на адресу суду від представника ГУНП у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що остання просить відмовити в повному обсязі. Вказала, що оскільки позивач є потерпілою в кримінальному провадженні відтак шкода їй заподіяна особами, які винні у вчиненні злочину, а не державними органами які розслідують вказаний злочин. Дана позиція підтверджена висновками Великої Палати. 05.07.2021 року на адресу суду від представника Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що МВС України заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказав, що МВС України є неналежним відповідачем. 25.07.2021 року на адресу суду від представника ГУ НПУ у м. Києві надійшли пояснення щодо проведеного позивачем розрахунку матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.03.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/50680/20-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Окрім цього, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Чірікоста і Віола проти Італії», у якому визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Крім того, інформація щодо розгляду справи розміщена на сайті Судова влада України https://court.gov.ua/fair/, з якою учасники справи можуть ознайомитись. Станом на день розгляду справи будь-яких заяв від сторони позивача до суду не надходило. Від представника ОГП на адресу суду надійшла заява в якій остання не заперечувала проти розгляду справи у відсутність представника ОГП, просила відмовити у задоволенні позову. Від представника МВС України на адресу суду надійшла заява в якій остання не заперечувала проти розгляду справи у відсутність представника МВС України, проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання відповідач 2 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. У судове засідання відповідач 3 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Матеріалами справи встановлено, що позивачем до Дарницького управління поліції Головного управління поліції Національної поліції м. Києва 20.09.2018 року подано повідомлення про вчинення фізичною особою-підприємцем [PERSON] відносно неї злочину передбаченого ст. 190 КК України. Зазначає, що подану заяву працівниками поліції було зареєстровано 21.09.2018 року в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, однак, відомості про злочин до ЄРДР не вносилися та досудове розслідування не розпочиналося. Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2018 року скаргу Грицюка Віктора Вікторовича в інтересах [PERSON] задоволено, зобов`язано уповноваженого слідчого слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП у м. Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення за повідомленням [PERSON] від 20.09.2018 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2018 року старшим слідчим Жаблінським В.В. було внесено відомості про кримінальне провадження за № 12018100020010368. 20.02.2019 року постановою старшого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві Єрем К.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 Баранько Я.С. скасовано постанову слідчого Дарницького УП ГУ НП в м. Києві Єрем К.І. від 20.02.2019 року про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. 22.05.2019 року постановою старшого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві Єрем К.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 Мазуренко О.П.. скасовано постанову слідчого Дарницького УП ГУ НП в м. Києві Єрем К.І. від 22.05.2019 року про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. 04.06.2019 року постановою старшого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві Єрем К.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 Баранько Я.С. скасовано постанову слідчого Дарницького УП ГУ НП в м. Києві Єрем К.І. від 04.06.2019 року про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. 21.10.2019 року постановою старшого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві Єрем К.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018100020010368 від 27.11.2018 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2019 року визнано незаконні дії та бездіяльність слідчої СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Єрем К.І., які полягають у не вчиненні нею в кримінальному провадженні № 12018100020010368 від 27.11.2018 року письмових вказівок прокурорів Київської місцевої прокуратури № 2 - від 22.02.2019 року,від 27.05.2019 року та від 10.06.2019 року та нездійсненні процесуальних дій, які вона зобов`язання вчинити у визначенні кримінальним процесуальним законодавством України строки - протиправними. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.02.2020 року визнано незаконні дії та бездіяльність слідчої СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Єрем К.І., та відведено слідчу СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Єрем К.І від здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018100020010368. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.12.2019 року скасовано постанову слідчого слідчого відділу Дарницького УП ГУНП у м. Києві Єрем К.І від 21.10.2019 року про закриття кримінального провадження №12018100020010368 від 27.11.2018 року. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій ст. 303 КПК України. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Таким чином, оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. За правовими висновками Верховного Суд, які викладено у постановах від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 28.11.2018 у справі № 638/9055/15, від 31.10.2018 у справі №646/5224/17, від 10.10.2018 у справі № 640/3837/17, від 04.07.2018 у справі № 638/14260/16, від 23.01.2019 у справі № 638/1413/17, від 13.03.2019 у справі № 638/12193/16, від 11.09.2019 у справі № 336/5519/18, від 25.03.2020 № 638/12794/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 641/7772/17 оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Проте, при розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій органів досудового слідства, прокуратури, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Положеннями ч. 1- 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого прокуратури та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийняття органом досудового розслідування рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Як вже зазначалось, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяною шкодою. Тобто, при розгляді вказаної справи застосуванню підлягають статті 1173, 1174 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювана шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17(провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (8ТАМКОУ V. ВЦЬОАКІА, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, як вже зазначалось позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права та ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/741/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 520/3307/16-ц. Отже, позивач повинен довести протиправність дій посадових осіб Офісу Генерального прокурора у цьому кримінальному провадженні, внаслідок яких йому була заподіяна моральна шкода. Крім того, у матеріалах справи № 757/50680/20-ц відсутні докази завдання матеріальної шкоди позивачу у розмірі 76 100,00 грн., оскільки не надано будь-яких належних та допустимих доказів щодо обґрунтованості завданого збитку. У даному випадку позивач жодних належних та допустимих доказів стосовно доведення самого факту нанесення їй матеріальної та моральної шкоди та доказів щодо підтвердження заявленого розміру завданої їй шкоди не надала. Посилання позивача в позовній заяві на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 1 положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно зі ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади І відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно з вищенаведеними нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» до вимог позивачки, як потерпілої особи, при розгляді її позову, не можуть бути застосовані норми зазначеного Закону, так як [PERSON] , за своїм статусом у кримінальному провадженні, не входить до переліку осіб, які мають право на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 1 даного Закону. Крім того, позовна заява не містить жодного доводу про протиправність дій, а також вказівки на скасування будь-яких рішень у справі в порядку ст. 303-307 КПК України. Так, матеріали справи не містять відомостей щодо існування виправдувального вироку суду, а також відомостей про закриття кримінальної справи. Таким чином у позивача відсутні правові підстави для відшкодування шкоди по Закону. До того ж, стороною позивача не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Також необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн., не зрозумію з яких міркувань виходила позивач оцінюючи шкоду в такому розмірі. Крім того, згідно зі статтею 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до загальноприйнятої практики документом, що оформляє операції з надання/отримання послуг, є акт приймання-передавання юридичних послуг. Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виробним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар, який має бути законним за формою і порядком внесення та розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяги, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, важливість доручення для клієнта та досягнення позитивного результату, особливі або додаткові вимоги клієнта, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування по справі. Відповідно до пункту 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03.03.2021 по справі № 379/1487/18, не може підлягати задоволенню заява щодо стягнення витрат на правову допомогу у разі неподання заявником всіх, передбачених законодавством документів для підтвердження понесення відповідних витрат, у тому числі й детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані крім договору про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). У додатках до позовної заяви відсутні будь-які квитанції, платіжні доручення з відміткою банку, які б були належним доказом сплати цих коштів. У постанові Верховного Суду від 13.01.2021 по справі № 596/2305/18-ц зазначено про те. що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.202 по справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Еазі/Шезі АПіапсе Ьітіїесі" проти України" від 23.01.2014 (Еазі/Шехі АНіапсе Ьітіїесі у.ІЛсгаіпе, заява № 19336/04, §268). Крім того, позивач просить відшкодувати йому витрати на правничу допомогу, понесені в кримінальному провадженні. Статтею 120 КПК України закріплені положення щодо витрат на правову допомогу. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Отже, питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених потерпілою стороною в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку. Данні витрати ніяк не стосуються розгляду цієї справи. Чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року по справі № 529/1007/16-ц. Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed