Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

05 листопада 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування позову зазначив, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] у період з 21.06.1980 по 12.09.2023. Вказує, що позивачу на підставі договору дарування квартири, посвідченого Другою криворізькою державною нотаріальною конторою від 17.06.1995, належить на праві приватної одноособової власності квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу залишилась проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] та відмовляється добровільно залишити житлове приміщення. Враховуючи викладене позивач просить суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належним йому нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23 грудня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що вона не має іншого житла та прожила в цій квартирі більше 40 років. Зазначає, що такі вимоги позивача покладають на неї надмірний тягар. 03 січня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив згідно якого позивач вказує на те, що власник має право вимагати від осіб, які не є його членами сім`ї усунення порушення свого права власності у будь-який час. Зазначає, що відповідач має фінансову можливість орендувати інше житло. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та вони разом проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить йому на праві особистої приватної власності. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилась проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] та добровільно не бажає залишати вказане житло. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала, що у спірній квартирі вона проживала з позивачем більше 40 років. Між нею та позивачем була домовленість щодо користування спірною квартирою та вони в інтересах сім`ї розпорядились квартирою, яка належала відповідачу. Вказує, що вона сплачує комунальні послуги за місцем проживання та не має іншого житла, окрім того де вона зараз мешкає. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Первинна реєстрація права власності трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] здійснена на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.02.1993 Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-262, згідно якого продавець ЖКГ РУ «Суха Балка» ГПО «Південьруда» та покупець [PERSON] придбала вищезазначену квартиру. (а.с. 141-142) 17 червня 1995 року [PERSON] було подаровано [PERSON] трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 5) Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2023 року у справі № 212/4328/23, розірвано шлюб, зареєстрований 21 червня 1980 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 516, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 3-4) За відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади, за адресою [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] з 31.07.1984 по 07.10.2024. (а.с. 6) Актом про фактичне проживання від 18 жовтня 2024 року, складеного за адресою [ADDRESS] встановлено, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] фактично мешкає [PERSON] (а.с. 7) З наданих суду квитанцій вбачається сплата [PERSON] житлово-комунальних послуг за період квітень 2023 року по грудень 2024 року з утримання квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 35-92) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 412699863 від 11.02.2025, за [PERSON] , не зареєстровано на праві власності жодного житлового приміщення. (а.с. 121) Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За частиною першою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову. У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Судом встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач [PERSON] вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї та за згоди власника, відповідач тривалий час (понад 40 років) проживає та зареєстрована у квартирі, тобто вона має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності чи праві користування відповідач не має. Квартира має три житлові кімнати, що свідчить про можливість проживання у ній кількох осіб різної статі. Суд доходить переконання, що виселення відповідача з житла без надання іншого житлового приміщення за встановлених обставин у справі неможливе, оскільки таке втручання у право відповідача на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідуватиме легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed