Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Справа перебувала на розгляді Ірпінського міського суду Київської області, після чого була направлена до Кременчуцького районного суду Полтавської області, та передана останнім за підсудністю до Автозаводського районного суду міста Кременчука. У заяві [PERSON] зазначила, що вона є громадянкою РФ, яка з 2014 року постійно проживає в Україні. З 21.12.2021 року вона постійно зареєстрована у м.Ірпінь. У м.Ірпінь вона проживала до 27.02.2022 року, після чого у зв`язку зі збройною агресією РФ, внаслідок обстрілів міста, вимушена була евакуюватися до міста Києва. У місті Києві заявниця проживала до 30.03.2022 року, а після визволення міста Ірпінь повернулася проживати в останнє. Заявниця прохає встановити наступні факти: -факт постійного проживання з 21.12.2021 по 27.02.2022 за адресою: [ADDRESS] ; -факт не проживання з 27.02.2022 по 30.03.2022 за адресою: [ADDRESS] , через збройну агресію РФ проти України; -факт, що її вимушене переселення з 27.02.2022 з окупованої території м.Ірпінь відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації російською федерацією частини Київської області. Необхідність встановлення вказаних фактів [PERSON] обґрунтовує тим, що планує подати позовну заяву до РФ про відшкодування моральної шкоди внаслідок військової агресії проти України, її вимушеної евакуації до м.Києва. Також заявниця зазначає, що встановлення такого юридичного факту необхідне для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року. В судове засідання заявниця та її представник не з`явилися. Від представника заявниці надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені завчасно, шляхом направлення документів до електронного кабінету Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області в судове засідання свого представника не направило. 31.03.2025 року заявили клопотання про продовження строку на подання письмових пояснень та відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 17.04.2025 року. Разом з тим, з довідки про доставку електронного документу убачається, що документ в електронному вигляді «Реєстраційну картку вхідного документу» разом з прикріпленим до нього файлом (заявою про встановлення факту) доставлені до електронного кабінету Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області 02.09.2024 року. За таких обставин, суд не знаходить підстав для продовження строку для надання пояснень, оскільки такий строк вже пропущено. При цьому, клопотання про поновлення пропущеного строку з доданими поясненнями третьою особою всупереч ч.4 ст.127 ЦПК України станом на 17.04.2025 року не подано. Виконавчий комітет Ірпінської міської ради свого представника в судове засідання не направив, правом надати пояснення не скористалися, про розгляд справи повідомлені належним чином. З`ясувавши обставини справи, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є громадянкою РФ, яка має посвідку на постійне проживання в Україні, оформила картку платника податків. Згідно відмітки виконкому Ірпінської міської ради у посвідці на постійне проживання [PERSON] з 21.12.2021 року зареєструвала місце проживання за адресою: [ADDRESS] . /а.с.36, 37/ Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України Зубова Т.С. була зареєстрована та фактично проживала в Київській області у м.Ірпінь. З 01.04.2022 року адреса фактичного проживання [PERSON] : [ADDRESS] . /а.с.46/ Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити\~або покинути\~своє місце\~проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Та обставина, що в Україні внаслідок збройної агресії РФ має місце міжнародний збройний конфлікт та, що з моменту ескалації міжнародного збройного конфлікту в лютому 2022 року мільйони громадян були переміщені як за межі України, так і в її межах, підтверджується численними звітами Верховного Комісара ООН, ОБСЄ, МКЧХ, Уповноваженого ВРУ з прав людини, які є у вільному доступі на офіційних веб-сайтах зазначених організацій. Зокрема, про вказані факти йдеться у тридцять п`ятій доповіді Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини (УВКПЛ) щодо ситуації з правами людини в Україні охоплює період з 1 серпня 2022 року до 31 січня 2023 року. (https://www.ohchr.org/sites/default/files/documents/countries/ukraine/2023/23-03-24-Ukraine-35th-periodic-report-UA.pdf), а також у звіті ОБСЄ \~про порушення\~міжнародного гуманітарного\~права та\~права прав\~людини,\~воєнні злочини\~та злочини\~проти людяності,\~скоєні в\~Україні з\~24\~лютого 2022\~року (https://www.justsecurity.org/81218/the-osce-report-on-war-crimes-in-ukraine-key-takeaways-ua/). Отже, наявність в Україні міжнародного збройного конфлікту внаслідок агресії з боку РФ, та вимушене залишення у зв`язку з цим громадянами України свого місця проживання є загальновідомим фактом, який не потребує доведення. Крім того,\~наказом Міністерства\~розвитку громад\~та територій\~України від 28\~лютого 2025\~року №\~376 затверджено Перелік територій, на\~яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. До вказаного переліку входить, зокрема, м. Ірпінь Ірпінської міської територіальної громади, де в період з 25.02.2022 року до 31.03.2022 року велися бойові дії. Зазначене дає обґрунтовані підстави для висновку, що відбулося вимушене переселення заявниці з м.Ірпінь внаслідок збройного конфлікту, розв`язаного РФ проти України, та ведення бойових дій на території міста Ірпінь. Метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії російської федерації є визначення статусу заявниці як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявниці. Такі факти можуть встановлюватися лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого порядку їх встановлення (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 207/1523/22 (провадження № 61-1705св23). У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від\~14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц та від 06 червня\~2018 року у справі № 428/13977/16-ц колегії суддів зробили висновки про те, що «відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Суди попередніх інстанцій всупереч вищевказаним положенням закону та нормам статей 212, 214, 234, 315 ЦПК України 2004 року не звернули уваги на те, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Отже, суди, відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, фактично позбавили заявників права на встановлення причини їх внутрішнього переселення. (...) Ураховуючи викладене, колегії суддів дійшли висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Зазначений юридичний факт заявники довели, суди підтвердили, проте дали йому неправильну правову оцінку. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать статті\~124 Конституції України, статті 256 ЦПК України 2004 року, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь.» Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 428/12368/16, від 21 березня 2018 року у справі № 417/3852/17, від 12 квітня 2018 року у справі № 243/7029/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16, від 12 вересня 2018 року у справі №755/14659/16. Таким чином, Верховний Суд неодноразово зазначав про можливість встановлення не самого факту поранення, смерті чи вимушеного переселення внаслідок збройної агресії РФ, а про можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією РФ. Наведені висновки також знайшли своє відображення у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21). Щодо можливого встановлення статусу внутрішньо-переміщеної особи заявниці у позасудовому порядку, суд звертає увагу на висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №490/6057/19-ц (провадження №61-18514сво21). У вказаній постанові Обєднана палата КЦС ВС зазначила, зокрема, наступне: «Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що законодавством передбачено позасудову процедуру надання особам статусу сім`ї загиблого під час АТО. У позасудовому порядку вже встановлено, що [PERSON] загинув та були видані відповідні висновки ВЛК і встановлено причину травми, яка стала причиною смерті, а, отже, вказане не може бути встановлено у судовому порядку. Факт збройної агресії російської федерації проти України на Сході країни встановлено рядом нормативно-правових актів. Між тим, суди попередніх інстанцій, розглядаючи заяву [PERSON], не звернули уваги на суть та мету цієї заяви, а саме: встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю її чоловіка та військовою агресією російської федерації проти України. Розділивши її вимогу на встановлення факту смерті військовослужбовця та факту військової агресії російської федерації, суди, по суті, зробили висновок про те, що, у першому випадку, такі факти суди не встановлюють, а в другому, - про загальновідомість факту через закріплення його на державному рівні на підставі нормативно-правових актів. Водночас не звернули увагу на те, що звернення заявниці в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу її чоловіка [PERSON], як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення дол. поранених і хворих у діючих арміях, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених нормами міжнародного гуманітарного права (що складається з Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року, Додаткових протоколів до них, інших міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та отримання заявником допомоги від гуманітарних організацій (Міжнародного Комітету Червоного Хреста, Міжнародної Федерації товариств Червоного Хреста і Червоного півмісяця, Товариства Червоного Хреста України). Відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявниці та її малолітньої дитини. Отже, фактичною підставою звернення до суду [PERSON] стала необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю її чоловіка та збройною агресією російської федерації проти України з метою подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій. Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про закриття провадження у цій справі, не врахувавши, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо загибелі [PERSON] під час захисту Батьківщини у лютому 2015 року на території Донецької та Луганської областей України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією російської федерації.» Таким чином, можна зробити висновок, що наявність позасудової процедури надання статусу внутрішньо переміщеної особи не перешкоджає встановленню у судовому порядку причинно-наслідкового зв`язку між внутрішнім переміщенням заявниці та військовою агресією РФ проти України. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне встановити факт вимушеного переселення з території міста Ірпінь Київської області внаслідок збройної агресії РФ проти України. Що стосується вимог заявниці про встановлення факту постійного проживання з 21.12.2021 по 27.02.2022 за адресою: [ADDRESS] , а також факту не проживання з 27.02.2022 по 30.03.2022 за адресою: [ADDRESS] , то у цій частині заяви суд не знаходить підстав для її задоволення. Як вже зазначалося, проживання у м.Ірпінь заявниці підтверджується відміткою виконкому Ірпінської міської ради про зареєстроване місце проживання з 21.12.2021 року у посвідці на постійне проживання. Також, проживання заявниці у м.Ірпінь та подальшої зміни місця проживання (з 01.04.2022 року адреса фактичного проживання у м.Кременчуці Полтавської області) підтверджується відповіддю Міністерства соціальної політики України. Необхідність встановлення відповідних фактів у судовому порядку заявницею не обґрунтована, докази на підтвердження періоду не проживання у м.Ірпені заявницею не надані, відповідні періоди зазначені лише у її заяві, а тому у задоволенні заяви у цій частині слід відмовити. В силу положень п.21 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» заявниця звільнена від сплати судового збору. Таким чином,

Outcome: partial