Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на її утримання в розмірі 50 відсотків від заробітку (доходів) відповідача щомісячно. Під час судового провадження позивачка змінила позовні вимоги та остаточно просила визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 60 000 грн. щомісячно. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є частково непрацездатною особою, має незадовільний стан здоров`я (інвалідність ІІ групи) і єдиним джерелом її доходу є пенсія у розмірі 2361 грн. на місяць. Позивачка зазначає, що має потребу у додатковій матеріальній допомозі, оскільки її дохід не забезпечує покриття витрат на базові потреби: придбання продуктів харчування; оплата комунальних послуг; купівля ліків. В той же час відповідач є здоровою і працездатною особою, займається підприємницькою діяльністю і має значні доходи, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу своїй матері. Оскільки відповідач не виконує в добровільному порядку свого обов`язку з утримання непрацездатної матері, то вона звернулась до суду з зазначеним позовом. 27.01.2025р. судом відкрито провадження по даній справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. 06.02.2025р. від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач зазначив, що визнає позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання матері та не заперечує проти їх задоволення. 26.03.2025р. від представника позивачки - адвокат Давигора С.А., яка діє на підставі ордеру серії СА №1117002 від 20.03.2025р., - надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій викладено позовні вимоги в остаточній їх редакції (стягнення аліментів в розмірі 60 000 грн. щомісячно). У такій заяві додатково вказується, що 20.03.2025р. позивачці призначено оперативне лікування в плановому порядку у зв`язку з наявними хворобами: інсомнія, варикозна хвороби нижніх кінцівок. Орієнтовна вартість оперативного втручання на обидві кінцівки складає 35 000 грн. Враховуючи гостру потребу у проведенні оперативного втручання відповідачу було повідомлено про такі обставини, але ніякого реагування не надійшло, хоча стан нижніх кінцівок позивачки останньому достеменно відомо, він бачив в якому стані ноги у матері та нагальну потребу оперативного втручання. Також зазначено, що відповідач не проживає фактично із позивачкою, а тому ніяким чином не бере участь в утриманні житла, де має місце реєстрації, що в свою чергу також призводить до збільшення у позивачки матеріальних витрат пов`язаних із потребою у отриманні аліментів з відповідача. Після зміни позовних вимог відповідач заяв по суті до суду не подавав. В судове засідання сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Від представника позивача надійшла заява, в якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить розглянути справу у її відсутність. Судовий виклик направлявся відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим всі відповідні поштові направлення повернулись до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв`язку для отримання кореспонденції, що відповідно до положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 4, 10 ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Додатково відповідачу направлялися судові повістки-повідомлення у додаток «Viber» на мобільний номер телефону [NUMBER] . На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Судове засідання з розгляду справи було призначене на 16.04.2025р., проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 1 ст. 244, ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (16.04.2025р.), а дату складання повного тексту рішення (01.05.2025р.), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка - [PERSON] , 1970р.н., - є матір`ю відповідача - [PERSON] , 1990р.н., - що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження позивачки /а.с. 13, 14, 23/. Згідно свідоцтва про одруження позивачка з 05.11.1998р. перебуває у шлюбі з [PERSON] /а.с. 13/. Відповідно до записів у паспортному документі, окрім відповідача, позивачка є матір`ю двох доньок - [PERSON] , 1993р.н., та [PERSON] , 1996р.н. /а.с. 4-5/. З 13.05.2024р. позивачці встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням безтерміново, внаслідок чого з того часу вона є отримувачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, які не мають права на пенсію, розмір якої складає 2361 грн. на місяць /а.с. 6-8/. Інших доходів позивачка не має, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків /а.с. 26/. Станом на кінець березня 2025 року позивачка має медичні показання для оперативного лікування в плановому порядку варикозної хвороби нижніх кінцівок, що зумовлює необхідність додаткових матеріальних витрат на придбання ліків та оплату медичних послуг /а.с. 93-98/. Згідно відомостей департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради позивачка з 14.11.2024р. проживає та зареєстрована в одному житловому помешканні з відповідачем, який проживає та зареєстрований у такому помешканні з 09.08.2013р. /а.с. 19/. Відповідач працює фізичною особою-підприємцем і має задекларований дохід за 2024 рік від підприємницької діяльності в розмірі 2 462 458 грн. /а.с. 24-25/. Реальність відповідного доходу частково підтверджується і відомостями про рух коштів по банківському рахунку відповідача у ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2024р. по 30.09.2024р. /а.с. 16-18/. В той же час відповідач не надає в добровільному порядку позивачці матеріальної допомоги на її утримання, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином в даному випадку спір виник з сімейних правовідносин щодо обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, що регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК). При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019р. у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення». У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанови Верховного Суду від 14.05.2024р. в справі № 357/13500/18, від 09.09.2024р. у справі № 466/3398/21). Касаційний суд вже звертав увагу, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, позов про стягнення аліментів) для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Очевидно, що суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо «пов`язані» чи «афілійовані» особи, наприклад, родичі, колишні члени подружжя, ініціюють, зокрема, справу про стягнення аліментів для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з під звернення стягнення на час виконання судового рішення, якщо стягнення аліментів направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення переваг у черговості розподілу стягнутих з боржника грошових сум, такі учасники діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора (стягувача). Тому в такому разі відбувається використання позову про стягнення аліментів не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (стягувача) (див. постанову Верховного Суду від 07.08.2024р. в справі № 501/3714/22). Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України). Також слід звернути увагу, що частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначених вимог закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що передумовою задоволення судом позовних вимог є встановлення судом наявності порушення, невизнання або оспорювання відповідачем законних прав та інтересів позивача. При цьому суд в обов`язковому порядку має оцінити дії та поведінку позивача з точки зору їх відповідності засадам добросовісності, справедливості та розумності. Згідно ч. 9 ст. 7 СК сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 172 СК передбачено, що дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Статтею 203 СК передбачено, що дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Здійснюючи тлумачення відповідних норм закону суд виходить з того, що результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (п. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). Тлумачення законодавства судам слід здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим (п. 6 ст. 3 ЦК). Національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023р. у справі №911/1278/20). Аналіз змісту ч. 1 ст. 202 СК та тлумачення такої норми закону свідчить, що право батьків на отримання утримання від повнолітніх доньки/сина виникає за наявності двох основних умов: 1) непрацездатність батьків; 2) наявність потреби у матеріальній допомозі. В той же час норми глави 17 СК не розкривають змісту поняття «непрацездатні батьки», проте тлумачення відповідних норм в контексті засад добросовісності та розумності свідчить, що положення норм глави 17 СК направлені на забезпечення непрацездатним батькам можливості гідного існування в умовах, коли вони не здатні самостійно реалізувати право на працю через наявність обмежень працездатності, які зумовлені об`єктивними причинами (вік; тяжка хвороба; інвалідність; немічність тощо). Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18, від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивачку в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження наявності в неї права на отримання утримання від повнолітнього сина, а також обґрунтованість потреби конкретного розміру такого утримання. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилається на наявність в неї потреби в отриманні матеріального утримання від свого повнолітнього сина і визначає розмір такого утримання на рівні 60 000 грн. на місяць, що враховуючи задекларований відповідачем дохід за 2024 рік, складає близько третини розміру середньомісячного доходу відповідача (враховуючи зменшення суми доходу на суму податків та зборів). Натомість визначення розміру аліментів у такій твердій грошовій сумі є істотним втручанням у сферу публічно-правових відносин за участю відповідача, оскільки є передумовою створення ситуації, коли при наявності відповідного зобов`язання, неможливим буде застосування до відповідача заходів примусового характеру щодо виконання інших фінансових зобов`язань (господарських; кредитних тощо). В той же час судом встановлено, що позивачка не має права на отримання пенсії за віком, оскільки не досягла пенсійного віку, проте перебуває на обліку як особа з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням з 13.05.2024р. у зв`язку з чим отримує державну соціальну допомогу в розмірі 2 361 грн. на місяць. Аналіз змісту довідки МСЕК /а.с. 7-8/ та Індивідуальної програми реабілітації позивачки /9-12/ свідчить про наявність в неї часткового обмеження трудової діяльності (протипоказана важка фізична праця, вплив токсичних речовин). Разом з тим, за станом здоров`я позивачка не потребує особливих умов трудової, соціальної та побутової реабілітації і може займатись трудовою діяльністю за професіями і спеціальностями, які не пов`язані з виконанням важкої фізичної праці та роботою з токсичними речовинами. Натомість у самій Індивідуальній програмі реабілітації позивачки зазначено, що позивачка за фахом є економістом і працювала на посаді директора, що свідчить про відсутність у позивачки перешкод для реалізації права на трудову діяльність за фаховим напрямком через вади здоров`я, внаслідок яких позивачці встановлено ІІ групу інвалідності. Отже слід виснувати, що наявність у позивачки групи інвалідності в даному випадку не є перешкодою для реалізації останньою права на працю. Окремо суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна довідка ОК-5 від 05.01.2025р. відповідно до якої тривалість трудового стажу позивачки, який зараховується при обчисленні права на пенсію, складає 5 місяців 7 днів /а.с. 22/. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, до моменту набуття права на отримання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю позивачка не мала ніяких доходів. Зазначене свідчить про те, що позовні вимоги обумовлюються виключно з підстав набуття позивачкою статусу особи з інвалідністю ІІ групи і не пов`язані з неможливістю реалізації позивачкою права на працю (в тому числі права заробляти собі на життя працею), тобто обмеженням її права, передбаченого ст. 43 Конституції України, з незалежних від неї об`єктивних причин. Також суд бере до уваги, що позивачка перебуває у шлюбі з [PERSON] і має двох повнолітніх доньок віком 31 та 28 років, а отже, окрім відповідача, позивачка має право на отримання утримання і від таких осіб, проте не зазначає обставин, внаслідок яких не бажає або не може задоволити свої потреби у матеріальному забезпеченні за рахунок таких осіб. Також суд звертає увагу, що в позовній заяві позивачка зазначає, що позивач фактично не проживає разом з нею та не виконує своїх обов`язків, пов`язаних з перебуванням на реєстраційному обліку у відповідному помешканні. Разом з тим, відповідно до наявних у паспорті громадянина України позивачки відомостей, в період з 22.09.2000р. до 14.11.2024р. позивачка проживала за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5/. Ці обставини підтверджуються і відомостями про місце проживання, які зазначені в індивідуальній програмі реабілітації позивачки, як особи з інвалідністю /а.с. 9-12/. Лише з 14.11.2024р. позивачка стала проживати за однією адресою разом з відповідачем, тоді як відповідач у такому помешканні зареєстрований з 09.08.2013р. /а.с. 19/. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною позивача не надано суду доказів належності відповідного помешкання позивачці та наявності в неї обов`язку сплачувати вартість комунальних послуг за таким об`єктом житла у розмірі більшому, ніж фактичний обсяг їх споживання. Необґрунтованими є доводи позивачки щодо наявності в неї потреби у додаткових витратах в розмірі 35 000 грн., пов`язаних з необхідністю лікування варикозної хвороби нижніх кінцівок. В цьому контексті суд звертає увагу, що обґрунтованість розміру відповідних витрат обумовлюється їх необхідністю та неминучістю (виправданістю). Проте в даному випадку відповідне лікування має рекомендаційний характер, а його вартість обчислена у приватному медичному закладі. Будь-яких доказів того, що проведення відповідних процедур є обов`язковим суду не надано. Також суду не надано доказів того, що відповідне медичне лікування неможливе за рахунок коштів програми державного загальнообов`язкового соціального страхування, а також вартість відповідних послуг в установах, які є суб`єктами надання медичних послуг державного загальнообов`язкового соціального страхування. Окремо слід звернути увагу, що такі витрати за своєю сутністю є додатковими витратами (ст. 203 СК), а отже не мають істотного правового значення при вирішенні питання щодо утримання батьків їх повнолітніми дітьми (ст. 202 СК). На переконання суду поведінка позивачки у даному випадку має ознаки суперечливості та недобросовісності, оскільки вона, не вживаючи заходів для реалізації права на працю, не втративши працездатність як за віком так і за станом здоров`я, маючи можливість працювати і заробляти собі на життя працею, яка відповідає її фаховому напрямку, користуючись наявністю в неї статусу особи з інвалідністю ІІ групи, фактично використовує у своїх інтересах обставини, за яких має можливість вимагати стягнення з відповідача аліменти на своє утримання, що не відповідає засадам добросовісності. З врахуванням вищенаведених мотивів, суд доходить висновку, що в даному випадку, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не доведено наявності обставин, які зумовлюють виникнення в неї права на отримання утримання від відповідача, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт потреби у матеріальній допомозі, обумовленої непрацездатністю позивачки, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та покладання на відповідача обов`язку утримувати свою матір, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки позов не підлягає до задоволення, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed