Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Адвокат Петрушко І.С., яка представляє інтереси [PERSON] , 07.11.2023 звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд усунути перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дочкою [PERSON] 2012 року народження шляхом встановлення наступного порядку спілкування для зустрічей та участі батька у вихованні дитини: -Спілкування з дочкою за допомогою засобів мобільного зв`язку та мобільних застосунків кожен день з 16 до 21 години за наявності бажання дитини та з урахуванням її дня; -Кожної першої, другої та четвертої неділі місяця з 11.00 години до 21.00 години; -Кожну середу з 16.00 години до 21 години; -Дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дитини; -У період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного проживання за попередньою домовленістю; -Половина осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за попередньою домовленістю між батьками, в тому числі з правом виїзду дитини з батьком за межі країни для оздоровлення та відпочинку; -Спілкування батька з дочкою по місцю його проживання чи на його розсуд, без обмеження місця прогулянок, з можливістю відвідування родичів, в тому числі бабусі і дідуся та території України та закладів, які сприятимуть оздоровленню, відпочинку і розвитку дитини; -У зв`язку з введенням на території України воєнного стану та перебування батька у збройних формуваннях, що в силу виконання бойових завдань знаходяться у зоні бойових дій в будь-який день, коли [PERSON] буде знаходитися у відрядженні, відпустці, лікуванні, реабілітації, ротації до закінчення воєнного стану на території України можливі побачення і проводження часу в будь-які дні з урахуванням бажання дитини та режиму її дня. Спілкування має відбуватися на території фактичного проживання батька або на його розсуд. Також просить зобов`язати [PERSON] повідомляти йому про термін виїзду та місце перебування дочки за межами м.Одеси та м.Хмельницький шляхом письмового повідомлення не пізніше ніж за 10 днів перед виїздом дочки за межі вказаних міст. Зобов`язати [PERSON] повідомляти [PERSON] на його запит про стан дочки, надавати відомості про стан здоров`я, навчальні успіхи, шкільне життя, а також інші відомості, що відомі [PERSON] щодо дитини. Стягнути судові витрати. 1.10.2024 сторона позивача подала суду заяву про уточнення позовних вимог, у яких долучила відповідачами у справі батьків відповідачки [PERSON] та [PERSON] , та визначила третіх осіб органі опіки та піклування Київської райадміністрації ОМР та службу у справах дітей Хмельницької міськради. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач також просив зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод та сприяти у спілкуванні його з дочкою. Відповідачка [PERSON] надала суду відзив у якому проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дочкою. Інші відповідачі відзив не надали. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечували. Інші учасники справи у засідання не прибули, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Як було встановлено судом, позивач та відповідач [PERSON] 27.04.2012 року уклали шлюб, від шлюбу у них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 28.07.2023 шлюб між ними розірвано. Дитина залишилася проживати з матір`ю, батько мешкає окремо. На теперішній час малолітня [PERSON] [INFO] , проживає за межами м.Одеси у батьків матері дитини. Дані обставини сторонами визнаються. Позивач- батько дитини, на час розгляду справи є військовослужбовцем Збройних сил України та залучений до заходів по стримуванню збройної агресії у зоні бойових дій. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Правилами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За правилами ст. 157 СК України той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Положеннями ст. 159 СК України унормовано, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у п. 8 ст. 7 СК України та у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Положеннями ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено не право, а обов`язок того із батьків, який проживає окремо, регулярно брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правилами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дітей покладаються на обох батьків, кожен з батьків у рівній мірі зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року в справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші). За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 158 СК України). З повідомлення Київської райадміністрації Одеської міськради, вбачається, що служба, оскільки відповідачка із донькою перебуває за межами м.Одеси, просять замінити їх на Службу у справах дітей Хмельницької міськради. У заяві про уточнення позовних вимог адвокат Петрушко І.С. зазначила, що дитина мешкає у відповідачів бабусі та дідусі в м.Хмельницький. Служба у справах дітей Хмельницької міської ради не змогла надати до суду висновок щодо розв`язання спору, у листах від 20.10.2024 та 11.10.2024 зазначила, що просить розглядати справу без участі її представника, а місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] до території Хмельницької міськради не відноситься. Отже Служба не може готувати матеріали для підготовки висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками. Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Незважаючи на самоусунення служби у справах дітей і органу опіки та піклування від надання відповідного висновку, суд приходить до того, що існує можливість розв`язання спору без відповідного висновку таких служб, виходячи з наступного. Суд, ретельно дослідивши докази сторін, заслухавши в судовому засіданні особисті пояснення обох сторін та їх представників, враховуючи всі обставини справи, зокрема статус батька як військовослужбовця, вік дитини, її розпорядок дня, аргументи матері, вирішив призначити такий спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини як зобов`язання матір дитини [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні батька [PERSON] з дочкою [PERSON] , [INFO] , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку: Viber, Telegram, WhatsApp, Zoom тощо, кожну середу, п`ятницю та суботу протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дочки, із врахуванням думки та бажання дочки. Суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54). Суд зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком. Сам позивач 12.03.2025 подав суду клопотання про зупинення провадження у справі на час його перебування у складі Збройних сил України, оскільки він перебуває у лавах Збройних сил України та залучений до заходів по стримуванню збройної агресії у зоні бойових дій. Тобто позивач усвідомлює, що у даному випадку і при цих обставинах, до закінчення воєнного стану на території України буде достатнім встановлений Постановою Одеського апеляційного суду 08.04.2024 порядок спілкування з дитиною, а саме зобов`язати матір дитини [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні батька [PERSON] з дочкою [PERSON] , [INFO] , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку: Viber, Telegram, WhatsApp, Zoom тощо, кожну середу, п`ятницю та суботу протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дочки, із врахуванням думки та бажання дочки. Запропоновані стороною позивача способи участі позивача у спілкуванні з дитиною та у її вихованні при цих обставинах викликає у суду обґрунтовані сумніви, оскільки позивач залучений до заходів по стримуванню збройної агресії у зоні бойових дій, що ускладнює можливість побачень батька з дочкою у заздалегідь визначені дні та часи, однак він не повинен втратити зв`язок із дитиною через певну відсутність можливості бачитися з нею. Забезпечення стабільного періодичного контакту батька і дитини шляхом використання відеоконференцзв`язку спрямоване на забезпечення інтересів та права дитини на спілкування з обома батьками. Суд підкреслює, що після зміни статусу позивача як військовослужбовця та/або закінчення воєнного стану на території України він вправі повторно звернутися з позовом про встановлення порядку його спілкування з дочкою та його участі у її вихованні. Щодо інших позовних вимог суд зазначає, що стороною позивача у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України не надано суду доказів вчинення перешкод відповідачами [PERSON] та [PERSON] у спілкуванні з дочкою [PERSON] , а тому підстав для задоволення позову в іншій частині не має. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,\~№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд задовольняє позовні вимоги частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial