Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

22 січня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.06.2018 року [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z62.00401.003996639. За умовами банк надає відповідачу кредит в розмірі 82297,00 гривен строком на 24 місяці, а відповідач зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами в розмірі 15,0% річних, згідно із Графіком платежів. Підписанням Кредитного договору Позичальник також приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору, і яка розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public -contracts) та підтвердив свою обізнаність про Умови та Тарифи Банку. На виконання умов вищевказаного договору АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 25.07.2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (попередня назва - «Росвен Інвест Україна») було укладено Договір Факторингу №01.02- 31/23, відповідно до якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло Право Вимоги за Первинними Договорами, в розмірі Заборгованостей Боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників, зокрема, до [PERSON] за договором №Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору №Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, заборгованість відповідача, складає 93603,93 гривень, з яких: 23521,51 гривень - заборгованість за основним боргом; 10748,84 гривень - заборгованість за відсотками; 59333,58 гривень - заборгованість за іншими процентними платежами. Враховуючи наведене, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором №Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року в розмірі 93603,93 гривень, а також понесені судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року цивільну справу № 199/840/25 за позовом ТОВ «Свеа Фінанс» до [PERSON] передано на розгляд до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 05 березня2025 року цивільна справа № 199/840/25 надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2025 року для її розгляду визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 06 березня 2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, до суду не подавались. 20 березня 2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Мовмига О.В. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідачем не оспорюється факт укладання з АТ «Ідея Банк» кредитного договору № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, право вимоги за яким перейшло до позивача, а також факт отримання за даним договором грошових коштів в розмірі 82297,00 гривень. Водночас, на думку відповідача, кредитний договір містить умови, що суперечать чинному законодавству. Так, кредитним договором встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно. Отже, положення кредитного договору, укладеного між Банком та Відповідачкою щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними та до них повинні бути застосовані наслідки недійсності правочину, шляхом перерахунку заборгованості, а саме: частина заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 59333,58 гривень, не підлягає стягненню; сума, що була сплачена відповідачем за обслуговування кредиту у розмірі 38021,22 гривень, має бути перерахована в рахунок оплати основного боргу та заборгованості за відсотками. Враховуючи наведене, представник відповідача просив: застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді перерахунку суми боргу із зарахуванням грошових коштів, які були сплачені [PERSON] на погашення плати за обслуговування - в рахунок оплати боргу за тілом кредиту та відсотками; в повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором. Правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, щодо подачі відповіді на відзив на позовну заяву, позивач не скористався. Відповідно до Закону України Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів № \~4273-IX від 26.02.2025 року, який набрав чинності 25.04.2025 року, найменування Індустріального районного суду міста Дніпропетровська змінено на Індустріальний районний суд міста Дніпра. Представник позивача ТОВ «Свеа Фінанс» Сторожина О.О. в судове засідання не з`явилась, натомість в прохальній частині позову зазначила, що просить розглядати справу без її участі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Мовмига О.В. у судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав заяву в якій просить розглянути справу без участі сторони відповідача та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Судом встановлено, що 04 червня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.00401.003996639 (далі Кредитний договір). Відповідно до Кредитного договору, ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] узгодили наступні умови: Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 82297.00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору (п. 1.1); Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 24 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника (п. 1.2.); За користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5.5% (Маржу Банку) (п. 1.3.); Станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9.5%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15% (п. 1.4.); Банк відкриває Позичальнику банківський поточний рахунок № [NUMBER] у гривні в рамках пакету послуг "2620_Стартовий_ПР", що обслуговується і умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (п. 1.13.); позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 24 щомісячних внесках включно до 4 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № [NUMBER] в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором у такій черговості: 1) для оплати простроченої заборгованості кредиту за Договором; 2) для погашення нарахованої заборгованості за Договором, строк сплати якої не минув; 3) для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього Договору, 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом) (п. 2.1.);. Погашення простроченої заборгованості за цим Договором (крім штрафних санкцій) здійснюється шляхом списання Банком з транзитного рахунку суми простроченої заборгованості в день надходження грошових коштів на рахунок обліку заборгованості. Погашення іншої заборгованості здійснюється в терміни погашення заборгованості визначені Графіком щомісячних платежів (п. 2.2.). Також, сторони узгодили Графік щомісячних платежів за кредитним договором (п.6 Кредитного договору). Цього ж дня, [PERSON] підписала Паспорт споживчого кредиту, що містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зокрема, основні умови кредитування, реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. ПАТ «Ідея Банк» повністю виконав умови Угоди та Договору, відкрив поточний рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та надав Клієнту платіжну картку із встановленим кредитним лімітом в сумі 82297,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом та комісією обслуговування кредиту. З наданої суду виписки по рахунку [PERSON] встановлено, що відповідач користувалась коштами Банку, та частково погашала заборгованість, що свідчить при визнання [PERSON] правовідносин між нею та Банком. Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, в ході розгляду справи не оспорювався та визнаний відповідачем. Разом з тим, відповідач належним чином не виконувала кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яка відповідно до Довідки-розрахунку АТ «Ідея Банк» станом на 25.07.2023 року складає 93603,93 гривень. У подальшому, 25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» був укладений Договір факторингу №01.02-31/23, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступило, а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право вимоги до грошової вимоги за Кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників №1 до договору факторингу від 25.07.2023 № 01.02.31/23, ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право грошової вимоги за кредитом № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, боржником за яким є [PERSON] , у загальному розмірі 93603,96 гривень, з яких: 23521,51 гривень заборгованість за основною сумою боргу; 10748,48 гривень заборгованість по відсотками; 59333,58 гривень заборгованість за комісіями. Кількість днів прострочення 1292, сума всіх платежів боржника 111450,00 гривень. Рішенням Єдиного учасника ТОВ «Росвен Інвест Україна» № 1 від 25.03.2024 року, змінено назву (найменування) Товариства з Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на «Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс». За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1084\~ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Отже, до ТОВ «Свеа Фінанс» (до зміни назви -ТОВ «Росвен Інвест Україна») відповідно до укладеного Договору факторингу № 19.06/23-Ф від 19.06.2023 року перейшло право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530\~ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за договором не виконувала у зв`язку з чим, за останньою утворилась заборгованість за Кредитним договором № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, яка станом на 25.07.2023 року (дата відступлення права вимоги) складає 93603,93 гривень, з яких: 23521,51 гривень - заборгованість за основним боргом; 10748,84 гривень - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 59333,58 гривень заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями. Після отримання права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, позивач жодних додаткових нарахувань не здійснював. Щодо посилань сторони відповідача на нікчемність правочину в частині встановлення плати за обслуговування кредиту та необхідності застосування наслідків недійсності правочину, суд зазначає наступне. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Згідно пункту 1.10 кредитного договору № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (далі - «Графік щомісячних платежів»). Тобто, пунктом 1.10 Кредитного договору фактично встановлено позичальнику плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 за позовом про визнання недійсним кредитного договору, звернула увагу, що у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. При цьому, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 Кредитного договору «Графік щомісячних платежів» та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 2633,50 грн., останній 740,67 грн. Пунктом 1.10 кредитного договору [PERSON] встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. Позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. Враховуючи те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд доходить висновку, що положення пунктів 1.10 та 6 кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Вказане узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду з вимогою про застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19). Враховуючи встановлені у справі обставини, а також сформульовані у даному рішення суду висновки щодо нікчемності п.п. 1.10, 6 кредитного договору, суд вважає нарахування кредитором плати за обслуговування кредиту за кредитним договором № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, є безпідставними, а тому вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії (іншими процентними платежами) в сумі 59333,58 гривень, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Крім того, заявляючи про застосування наслідків недійсності правочину, представник відповідача просить сплачену відповідачем суму за обслуговування кредиту, перерахувати в рахунок оплати основного боргу та заборгованості за відсотками. Згідно з наданою позивачем Випискою по рахунку відповідача, сума здійснених [PERSON] платежів за обслуговування кредиту, на підставі нікчемних положень п. 1.10., п. 6 кредитного договору № Z62.00401.003996639 від 04.06.2018 року, склала 38021,22 гривень (263,35 гривень, 2370,15 гривень - платежі 05.07.2018 року; 246,89 гривень, 2304,32 гривень - платежі 06.08.2018 року; 2229,98 гривень, 238,93 гривень - платежі 04.09.2018 року; 238,66 гривень, 2147,95 гривень - платежі 04.10.2018 року; 223,00 гривень, 2081,32 гривень - платежі 05.11.2018 року; 222,20 гривень, 1999,82 гривень - платежі 04.12.2018 року; 1932,65 гривень, 207,07 гривень - платежі 10.01.2019 року; 199,11 гривень, 1858,32 гривень - платежі 07.02.2019 року; 1763,51 гривень, 211,62 гривень - платежі 06.03.2019 року; 1709,65 гривень, 183,18 гривень - платежі 04.04.2019 року; 1629,48 гривень, 181,05 гривень - платежі 07.05.2019 року; 154,11 гривень - платіж 04.06.2019 року;, 1406,88 гривень, 167,25 гривень - платежі 11.06.2019 року; 164,59 гривень, 1481,35 гривень - платежі 04.07.2019 року; 151,32 гривень, 1412,32 гривень - платежі 07.08.2019 року; 575,95 гривень - платіж 04.09.2019 року; 762,04 гривень, 143,36 гривень - платежі 09.09.2019 року; 906,16 гривень - платіж 04.10.2019 року; 352,99 гривень, 139,90 гривень - платежі 22.10.2019 року; 1178,28 гривень - платіж 04.11.2019 року; 11,04 гривень, 123,45 гривень, 127,43 гривень, 1111,01 гривень - платежі 09.12.2019 року; 802,66 гривень - платіж 08.01.2020 року; 102,16 гривень, 103,53 гривень, 966,33 гривень, 885,40 гривень, 111,50 гривень, 238,00 гривень - платежі 09.12.2019 року). Проаналізувавши встановлені в ході судового розгляду обставини, вимоги чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду, суд доходить висновку, що сума сплаченої відповідачем комісії (платежі за обслуговування кредиту) в розмірі 38021,22 гривень, з урахуванням наслідків недійсності правочину, підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по кредиту. При цьому, враховуючи, що дана сума перевищує розмір заявленої до стягнення загальної заборгованості за тілом кредиту (23521,51 гривень) та відсотками за користування ним (10748,84 гривень), суд вважає необґрунтованими вимог позивача в цій частині. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011). З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на вищезазначені висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що з урахуванням застосування наслідків недійсності правочину, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.п. 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). За звернення до суду з позовною заявою у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір», позивачем були понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 2422,40 гривень. Доказів фактичного понесення сторонами інших судових витрат, на час розгляду справи не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» не підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, то витрати з оплати судового збору в розмірі 2422,40 гривень, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed