Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 23.04.2016 між нею та Відповідачем, Мелітопольськім міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, зареєстровано шлюб, актовий запис №229, даний факт підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб від 21.09.2018. В своєму позові Позивач вказує, одруження з відповідачем виявилось невдалим сторони не зійшлись характерами і вже тривалий час в них немає спільних інтересів. Під час спільного проживання з відповідачем на побутовому грунті через різницю в поглядах на життя мін ними почали виникати непорозуміння, конфлікти, що привели до напружених стосунків в сім`ї. Все це призвело до того, що протягом певного часу між ними встановились відчужені стосунки, сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Фактично в шлюбі сторони не проживають, сімейних відносин не підтримують. Спільне господарство не ведеться. На думку Позивача примирення та подальше подружнє життя між нею та відповідачем, збереження сім`ї не можливе. Враховуючи всі ці обставини позивач вважає, що їх сім`я остаточно розспалась, шлюб має формальний характер. Від шлюбу дітей не мають, спільне майно у подружжя відсутнє. На підставі викладеного, [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований Мелітопольськім міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №229. Ухвалою суду від 06.03.2025, у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Представник Позивача Філіповська В.В. надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання на розгляд справи двічі не з`являвся, хоча про дати, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Жодних клопотань та заперечень до суду Відповідач не надав. Частиною 4 статті 223\~ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неявкою Відповідача, неподанням ним відзиву, та відсутністю заперечень Позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.04.2016 між Позивачем та Відповідачем укладено шлюб у Мелітопольському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №229, про що повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони дітей не мають, спільне майно у подружжя також відсутнє. В позовній заяві Позивач вказує, що одруження з Відповідачем виявилось невдалим, сторони не зійшлись характерами і вже тривалий час не мають спільних інтересів. Під час спільного проживання у подружжя на побутовому грунті через різницю в поглядах на життя почали виникати непорозуміння та конфлікти, що привело до напружених стосунків в сім`ї. Фактично в шлюбі сторони не проживають, сімейних відносин не підтримують, спільного господарство не ведуть. На думку Позивача подружнє життя, примирення та збереження сім`ї між сторонами не можливе. Морально правовою основою шлюбу є почуття взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, але як зазначено в позові такого між сторонами більше нема. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки Позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997). Так, відповідно до ст. 12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст. 5 Протоколу № 7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення Позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких вона наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини Позивач наміру не має. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах СК України. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, які зазначені в позовній заяві, що будь яких намірів щодо продовження шлюбних стосунків у жодного зі сторін не має, вони планують майбутнє окремо друг від друга, а тому, спільне життя та збереження сім`ї є неможливим, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved