Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У травні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (а.с. 9-10 т. 1), в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022р., в частині призупинення дії трудового договору з 28 квітня 2022р. з позивачкою, провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом Державної компанії «Укрспецекспорт», яку включено до Списку працівників Державної компанії «Укрспецекспорт», дія трудових договорів яких призупиняється з 28 квітня 2022р. до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень ст. 13 Закону України від 15 березня 2022р. № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (додаток 4 до наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022р.) (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати відповідача поновити з 28 квітня 2022р. дію трудового договору з позивачкою, провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом Державної компанії «Укрспецекспорт», з якою було призупинено дію трудового договору на підставі наказу Державної компанії «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39 к від 27 квітня 2022р. (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 28 квітня 2022р. по 07 лютого 2023р. у розмірі 374773,98 грн. (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за 10 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2021р. по 30 вересня 2022р. у розмірі 11786,20 грн. та грошову компенсацію за 9 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2022р. по 07 лютого 2023р. у розмірі 10607,58 грн. (далі по тексту - вимога № 4); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу (далі по тексту - вимога № 5); - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору з позивачкою та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (далі по тексту - вимога № 6). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді провідного спеціаліста Управління роботи з персоналом. 27 квітня 2022р. відповідачем було видано наказ № 39 к «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого посаду, яку обіймала позивачка було включено до Списку працівників відповідача, дія трудових договорів яких призупиняється з 28 квітня 2022р. до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. В подальшому, 06 лютого 2023р. відповідачем було видано наказ № 114-к «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи - 07 лютого 2023р., на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На думку сторони позивача, зазначений вище наказ відповідача за № 39 к від 27 квітня 2022р., є незаконним, оскільки відповідачем, як роботодавцем не було враховано, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем працівнику роботи та неможливість працівника виконання відповідної роботи. Разом з тим, підприємство здійснювало свою господарську діяльність, і призупинення дії трудового договору було здійснено вибірково лише з певною кількістю працівників, при цьому згідно п. 6 оспорюваного наказу № 39 к вбачається, що частина працівників Управління роботи з персоналом, в якому працювала позивачка, були забезпечені роботою. Проте, відповідачем не було враховано, що позивачка повідомляла відповідача про можливість її роботи віддалено (дистанційно), та ніколи не зверталася до відповідача про призупинення їй трудового договору. Також, на думку сторони позивача, при звільнені її з роботи, відповідачем, не було проведено остаточного розрахунку з нею, в повному обсязі, а саме не сплачено компенсацію за невикористані дні відпустки за періоди роботи: з 01 жовтня 2021р. по 30 вересня 2022р., з 01 жовтня 2022р. по 07 лютого 2023р., що є порушенням положень ст. 116 КЗпП України. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 01 вересня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 121-134 т. 1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що 24 лютого 2022р. Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення. 21 березня 2022р. відповідачем було видано наказ № 51, про особливості роботи в умовах воєнного стану. При цьому, в досудовому порядку, позивачка безпосередньо повідомила начальника Управління роботи з персоналом, що за сімейними обставинами вона не може приступити до виконання своїх посадових обов`язків на робочому місці і не може їх виконувати дистанційно, у зв`язку з відсутністю технічних можливостей, внаслідок «хакерської» атаки, яке зазнало підприємство 24 лютого 2022р. При цьому, сторона відповідача звертала увагу суду, що 23, 24 червня 2022р. позивачці було запропоновано поновити дію призупиненого трудового договору, за умови її виходу на роботу, безпосередньо на робоче місце в м. Києві, проте позивачка повідомила начальника Управління по роботі з персоналом про неможливість виконувати нею свої трудові обов`язки на безпосередньому робочому місці в м. Києві, оскільки вона перебувала поза межами міста. В подальшому позивачка була звільнена, з роботи, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, і наказ відповідача про звільнення її з роботи, вона не оскаржила в судовому порядку, при цьому заявляючи вимогу № 2, на думку сторони відповідача, позивачка фактично просить суд поновити трудовий договір, який було припинено, що не відповідає вимогам закону. Оскільки призупинення дії трудового договору та подальше звільнення позивачки з роботи відбулося, з дотриманням вимог трудового законодавства, то відповідач вважає, що вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає до задоволення. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024р. здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 09 квітня 2024р. на адресу суду надійшла заява сторони відповідача (а.с. 181-183 т. 1) про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 17 червня 2024р. на адресу суду надійшли письмові заперечення сторони позивача на заяву про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду (а.с. 3 т. 2). 17 червня 2024р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача про відмову від частини позовних вимог (вимога № 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2024р. провадження по справі було закрито, в частині вимог про зобов`язання поновлення дії трудового договору (вимога № 2), в зв`язку з відмовою позивачки від цих вимог. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала, в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволені позову, вважаючи, що стороною позивача без поважних причин пропущені строки звернення до суду, з вказаним позовом. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи на посаді провідного спеціаліста Управління роботи з персоналом відповідача. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався, і на час ухвалення рішення суду по даній справі воєнний стан продовжує діяти. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2022р. за № 237 «Деякі питання діяльності Державного концерну «Укроборонпром» було постановлено виключити зі складу Державного концерну «Укроборонпром» відповідача та передати до сфери управління Міністерства оборони України. 21 березня 2022р. відповідачем був виданий наказ № 51 «Про особливості роботи Державної компанії «Укрспецекспорт» в умовах дії воєнного стану», відповідно до п. 7.2 якого було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25 квітня 2022р. подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України; було зобов`язано управління роботи з персоналом на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів у строк до 27 квітня 2022р. підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів (п. 8 наказу). Наказом відповідача № 39 к від 27 квітня 2022р. було призупинено дію трудового договору з позивачкою [PERSON] , як провідним спеціалістом Управління роботи з персоналом відповідача, з 28 квітня 2022р. до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст. 43 Конституцією України. Як визначено п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі по тексту норми зазначеного Закону будуть наведені, у зазначеній вище редакції) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Положеннями ст. 13 вказаного Закону було передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, зазначеною спеціальною нормою роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Аналогічні висновки, були визначені у постановах Верховного Суду: від 21 червня 2023р. у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023р. у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024р. у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23). Звертаючись до суду з вимогами №№ 1, 3, позивачка зазначала, що відповідачем незаконно було видано оспорюваний наказ № 39 к від 27 квітня 2022р., призупинено з нею дію трудового договору і фактично позбавлено її заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача звертала увагу суду, що позивачка ніколи не повідомляла відповідача, як роботодавця, що вона не може виконувати роботу, і на думку сторони позивача мали місце до позивачки, зі сторони відповідача дискримінаційні підходи. Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, того, що позивачка може виконувати роботу, враховуючи ті зміни, які відбулися на підприємстві (у відповідача), після 24 лютого 2022р. Так, як вбачається, з службової записки начальника Відділу роботи з персоналом [PERSON] (а.с. 151, 152), та службової записки начальника Управління безпеки відповідача [PERSON] (а.с. 153, 154 т. 1) на ім`я Заступника генерального директора - директора юридичного департаменту [PERSON], що напередодні видання оспорюваного наказу № 39 к, позивачка в телефонній розмові з начальником Управління роботи з персоналом повідомила, що вона за сімейними обставинами не може приступити до виконання своїх посадових обов`язків на робочому місці, і не може їх виконувати дистанційно, у зв`язку з відсутністю технічних можливостей. Крім того, 23 або 24 червня 2022р. позивачці [PERSON] було запропоновано поновити дію призупиненого трудового договору за умови її виходу на робоче місце на підприємстві, однак позивачка повідомила в телефонній розмові з начальником Управління роботи з персоналом, що відмовляється від поновлення дії трудового договору через неможливість виконувати свої обов`язки на робочому місці, так як перебуває в іншому населеному пункті. При цьому, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не були спростовані взагалі відомості, які були зазначені в зазначених вище службових записках. В свою чергу, в судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду, що у ніч з 23 на 24 лютого 2022р., внаслідок хакерської атаки, були виведені з ладу програмні засоби, що забезпечували функціонування інформаційних систем, зокрема електронного документообігу відповідача, бази даних, в тому числі стосовно персоналу та основної комерційної діяльності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було зупинено дію трудового договору позивачки, з урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», при цьому судом встановлено, що внаслідок військової агресії рф проти України, мало місце погіршення фінансового стану відповідача, необхідність оптимізації витрат, і структури штату його працівників, яка була суттєво скорочена. З урахуванням викладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 1, та відповідно похідної вимоги № 3. Судом встановлено, що 06 лютого 2023р. відповідачем було видано наказ № 114-к «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого позивачку було звільнено з роботи - 07 лютого 2023р., на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звертаючись до суду з вимогою № 4, позивачка зазначала, що відповідачем, як роботодавцем, не було з нею проведено, як зі звільненим працівником остаточного розрахунку та не виплачено грошову компенсацію за 10 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2021р. по 30 вересня 2022р. у розмірі 11786,20 грн. та грошову компенсацію за 9 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 01 жовтня 2022р. по 07 лютого 2023р. у розмірі 10607,58 грн. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивач зазначав, що відповідачем неправомірно, в порушення строків, визначених ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не було сплачено 50 % належної позивачу премії за результатами роботи за 2021р. у розмірі 247084,0 грн. Частина 4 ст. 97 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У частині 1 ст. 116 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення позивачки з роботи, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021р. у справі № 757/47711/19-ц). В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що наказом відповідача за № 114-к від 06 лютого 2023р. «Про звільнення [PERSON] », було визначено виплатити позивачці: грошову компенсацію за невикористані 19 календарних днів щорічної відпустки; вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України; допомогу у розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати відповідно до п. 1 ст. 21 та п. 7 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (категорія 2), надавши в обгрунтування своїх заперечень щодо вимоги № 4 розрахунковий листок, відомості № 47 від 07 лютого 2023р., платіжну інструкцію від 07 лютого 2023р за № 427 (а.с. 126-128 т. 2). При цьому, стороною позивача, в обгрунтування вимоги № 4, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, як і не було протягом всього часу розгляду справи в суді, подано заяву про призначення відповідного виду судової експертизи. Оскільки судом не встановлено, не дотримання стороною відповідача при звільненні позивачки з роботи положень ст. 116 КЗпП України, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 4. В силу положень ст. 430 ЦПК України, а також враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволені вимог позивача №№ 1, 3, 4, то суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 6. Заява сторони відповідача про застосування наслідків пропуску строків звернення позивача до суду з вказаним позовом, не підлягає задоволенню, в силу положень п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», при цьому судом враховано час звернення позивачки з вказаним позовом (01 травня 2023р.), а також те, що судом відмовлено в задоволено вимог №№ 1, 3, 4. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати (вимога № 5).

Outcome: dismissed