Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи та доводи заявника. Уповноважений представник заявника [PERSON] - [PERSON] , 11.04.2025 року (вх. № 8056) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований в системі «Електронний суд» 10.04.2025 року) із письмовою заявою про видачу обмежувального припису (на строк шість місяців), у якій просить суд: -заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити наближатися на визначену відстань 300 м. до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою [PERSON] ; -заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; -заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с. 1-4). Так, заява обґрунтована тим, що [PERSON] одружилась з [PERSON] 21.05.2005 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON] , 2006 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. Вони проживають за адресою: [ADDRESS] разом з батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] з часом почав вживати наркотичні речовини. Неодноразово проходив лікування від наркотичної залежності. Тривале і дорого вартісне лікування, що завдало шкоди сімейному бюджету, не принесло позитивних результатів. Внаслідок систематичного вживання наркотичних речовин [PERSON] почав поводитись агресивно, систематично вчиняє домашнє насильство відносно дружини та малолітнього сина, а також відносно своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] . Зокрема вказано, що відносно заінтересованої особи було складено терміновий заборонний припис серії АА № 432517 від 17.03.2025 року, також 17.03.2025 року складено терміновий заборонний припис серії АА № 432610. Окрім цього, 17.03.2025 року складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Свідками адміністративного правопорушення вчиненого [PERSON] є [PERSON] (мати [PERSON] ), [PERSON] (батько [PERSON] )., потерпілою є [PERSON] . Також було складено терміновий заборонний припис серії АА № 302876 від 01.04.2025 року, серії АА 302877 від 01.04.2025 року. Окрім вказано, також було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-8 КУпАП та ще ряд інших протоколів, які вказані у заяві. Вказано також, що вироком Залізничного районного суду м. Львова у кримінальній справі № 462/6813/23 від 18.09.2023 року заінтересована особа притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту. Тобто [PERSON] , який неодноразово був викритий на вживані наркотичних речовин, притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, систематично вчиняє домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, і зараз притягується до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та невиконання термінового заборонного припису Залізничним районним судом м. Львова. Тому заявник вказує про потребу у видачі обмежувального припису відносно кривдника. ІІ. Рух справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 13). 11.04.2025 року (вх. № 8138) від уповноваженого представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшло письмове клопотання (документ сформований в системі «Електронний суд» 11.04.2025 року) про долучення доказів (а.с. 14). Фактично клопотання передано судді по реєстру (журналу) 14.04.2025 року. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.04.2025 року заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 19-20). 22.04.2025 року (вх. № 8632) від уповноваженого представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшла письмова заява (документ сформований в системі «Електронний суд» 21.04.2025 року) про усунення недоліків заяви (а.с. 22-23). Для дотримання ст. 350-1 ЦПК України, судом у порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК України отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 1314349 та № 1314371 від 22.04.2025 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - заявника у справі та заінтересованої особи (а.с. 37, 38). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.04.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку окремого провадження. Призначено судове засідання у справі (а.с. 38а). Враховуючи, що згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, 22.04.2025 року задля забезпечення обізнаності заінтересованої особи про дане судове провадження, суд, вживаючи всіх залежних від нього заходів здійснив повідомлення заінтересованої особи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (а.с. 39, https://zl.lv.court.gov.ua/sud1309/pres-centr/advertisement/1796721/). Також, 22.04.2025 року задля забезпечення обізнаності заінтересованої особи про дане судове провадження суд, вживаючи всіх залежних від нього заходів здійснив повідомлення такого шляхом телефонограми суду (а.с. 40). ІІІ. Позиція сторін по справі. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримала подану заяву, просила суд задовольнити таку у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] , який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду заяви у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Так, відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Враховуючи наведене та беручи до уваги обмежений строк розгляду даної категорії справ, визначений ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності заінтересованої особи. IV. Позиція суду. Дослідивши подані документи, заслухавши думку учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. У силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно положень глави 13 Розділу IV ЦПК України справи про видачу і продовження обмежувального припису розглядаються судами у порядку окремого провадження. У відповідності до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». V. Встановлені судом фактичні обставини справи. 5.1. Щодо поданих документів (письмових доказів). Так, копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] стверджується, що сторони перебувають у шлюбі з 21.05.2005, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 747 (а.с. 28). Копією протоколу про адміністративне правопорушення серія ВАД № 451203 від 20.03.2025 року стверджується, що [PERSON] , який раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП від 26.12.2024 року, за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 17.03.2025 року умови тимчасового заборонного припису серії АА № 432517, АА № 432610 від 17.03.2025 року порушив і увійшов до приміщення та вчинив конфлікт із дружиною, поводив себе агресивно, що йому було заборонено. Своїми діями завдав шкоду психологічному здоров`ю. І вчинив адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП (а.с. 7). Згідно копії термінового заборонного припису серії АА № 302876 від 01.04.2025 року відносно [PERSON] стверджується, що останній вчинив психологічне насильство відносно дружини [PERSON] , ображав її, висловлювався нецензурною лексикою. Терміновим заборонним приписом [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою [PERSON] , заборонено входити і перебувати у місці проживання постраждалої, зобов`язано залишити місце проживання постраждалої. Терміновий заборонний припис діяв до 11.04.2025 року (а.с. 8). Копією термінового заборонного припису серії АА № 302877 від 01.04.2025 року [PERSON] вчинив домашнє психологічне насильство відносно сина [PERSON] .. Кривднику, [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалим, заборонено входити і перебувати у місці проживання постраждалого, зобов`язано залишити місце проживання постраждалого (а.с. 9). Згідно копії термінового заборонного припису серії АА № 432517 від 17.03.2025 року складеного відносно [PERSON] , 17.03.2025 року близько 21 год. 00 хв. перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] вчиняв домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] , яке полягало у вираженні словесних образ і принижень, психологічне насильство. Дія термінового заборонного припису до 22.03.2025 року (а.с. 10). Також 17.03.2025 року складено терміновий заборонний припис серії АА № 432610 відносно [PERSON] , так, 17.03.2025 року близько 21 год. 00 хв. перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: [ADDRESS] останній вчиняв домашнє насильство відносно малолітнього сина - [PERSON] (а.с. 11). Судом встановлено, що згідно копії протоколу про адміністративне правопорушення серія ВАД № 451230 від 13.04.2025 року [PERSON] , який раніше притягувався до адміністративної відповідальності 13.04.2025 року вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини, так вчинив адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 29). Також суд враховує, що стосовно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис серії АА № 610268 від 13.04.2025 року. Дія термінового заборонного припису до 18.04.2025 року (а.с. 30). Копією постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/331/22 від 09.02.2022 року ухвалено [PERSON] визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Призначено [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (а.с. 34). Копією постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/6550/24 від 03.10.2024 року ухвалено [PERSON] визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Призначено [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік (а.с. 31-33). Згідно копії вироку Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/6813/23 від 18.09.2023 року ухвалено [PERSON] визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю один рік (а.с. 35-36). Так, суд звертає увагу на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5.2. Щодо показів свідків. Одним з видів доказів (даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи) у цивільному процесі, згідно п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України є показання свідків. Суд зазначає, що свідок надав покази під присягою та будучи попередженою про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 Кримінального кодексу України, у тому числі за введення суду в оману. Так, [PERSON] , допитана у судовому засіданні в якості свідка, будучи мамою заінтересованої особи - [PERSON] , вказала не те, що її син систематично проявляє ненависть до своєї дружини, заявника у справі. Зазначила, що у неї є один син та двоє онуків. З невісткою, заявником у справі має хороші стосунки. Усі разом проживають за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що її син систематично вживає наркотичні засоби. На фоні вказаного останній часто створює конфліктні ситуації, влаштовує скандали, сварки, не дає спокійно жити. Усі спроби поговорити чи вплинути на нього призводять лише до ще гіршого ставлення. Має острах за життя членів сім`ї, оскільки частими були випадки неадекватного ставлення до таких з боку її сина. VІ. Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 3, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2024 року у справі № 201/8276/23, провадження № 61-207св24). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.03.2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що: «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23.01.2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. VІІ. Висновки суду. При розгляді даної справи суд виходить із наявності встановлених фактів систематичного вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] відносно заявника, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, наведені заявником обставини містять ознаки застосування щодо неї заінтересованою особою психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість застосування до [PERSON] обмежувального припису. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Суд вважає, що у даному конкретному випадку заявник довела необхідність встановлення вказаного нею обмеження саме на максимально передбачений строк - шість місяців. При цьому, суд виходить з того, що такий строк наразі є достатнім для врегулювання питань, що виникають у зв`язку з ситуацією, яка склалась. Водночас суд роз`яснює, що за заявою осіб, визначених ст. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу (ст. 350-7 ЦПК України). Окремо суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 27 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» уповноважений підрозділ органу Національної поліції України бере на профілактичний облік кривдника з моменту виявлення факту вчинення ним домашнього насильства на встановлений законодавством строк і проводить з ним профілактичну роботу. У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне повідомити уповноважений орган Національної поліції України з приводу обставин домашнього насильства зі сторони [PERSON] та вирішити питання його профілактичного обліку на визначений судом строк. VІІІ. Судові витрати по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved