Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Романенка Г.П. звернувся до суду з вказаним позовом та просив: 1. Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі між земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:00092, що належить [PERSON] , із земельною ділянкою з кадастровим номером: 3211000000:01:061:00064, що належить [PERSON] , з демонтуванням та перенесенням за рахунок відповідачки паркану на визначену спільну межу, у відповідності до Державних актів на право власності на земельні ділянки. 2. Стягнути з відповідачки завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 10000 грн; 3. Стягнути з відповідачки судові витрати по справі, які згідно додатково поданої письмової заяви склали суму 52708,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відповідачка [PERSON] у 2010 році купила будинок та частину прибудинкової земельної ділянки площею 0,0222 га по [ADDRESS] , а позивач [PERSON] у 2011 році купив земельну ділянку площею 0,0449 га по сусідству з відповідачкою, по [ADDRESS] . Тоді сторони погодили лінію розмежування земельних ділянок та кожен отримав державний акт на свою земельну ділянку. Проте згодом відповідачка почала висловлювати претензії щодо спільної з позивачем межі та на протязі близько семи років зверталась з численними зверненнями до міської ради, судових та правоохоронних органів, намагаючись довести, що межа встановлена неправильно і вона має право на збільшення площі своєї земельної ділянки за рахунок зміщення межі у бік позивача. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022, яке пройшло усі вищі судові інстанції та залишилось без змін, [PERSON] було відмовлено в задоволенні її позову, в якому вона просила про перенесення паркану, який встановив [PERSON] 31.08.2023 у супереч рішенню суду, яким не було встановлено порушення меж земельної ділянки відповідачки, [PERSON] у відсутності позивача та без його відому, за допомогою невідомих осіб демонтувала паркан та перемістила його на відстань приблизно 1,5 м. в глиб його території, змінивши таким чином лінію розмежування (межу) земельних ділянок та збільшила площу своєї земельної ділянки за рахунок ділянки позивача. Посилаючись на конституційні гарантії непорушності права власності, представник позивача на підставі ст. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 ЗК України просив суд зобов`язати відповідачку усунути, створені нею перешкоди в користуванні частиною земельної ділянки, що належить [PERSON] шляхом відновлення межі та перенесення паркану у відповідності до плану розмежування земельних ділянок, згідно Державних актів сторін. Також представник просив стягнути з відповідачки на користь [PERSON] 10000,00 грн моральної шкоди, яку обґрунтував тим, що позивач майже сім років перебуває у постійній душевній тривозі та психологічному напруженні, оскільки щоразу змушений доводити свою невинуватість та правоту через її численні безпідставні скарги та звернення до різних органів. Зневажливе ставлення відповідачки до рішення суду по спірному питанню, яке вона сама ініціювала, та самоправне перенесення нею паркану викликало у позивача не аби яке обурення та душевне хвилювання, почуття розпачу та зневіри у справедливість, відчуття правової незахищеності. У відзиві на позов представник відповідачки [PERSON] - адвокат Динник О.В. просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що Державний акт на право власності на земельну ділянку не може бути доказом порушення позивачкою меж земельної ділянки, оскільки він лише підтверджує право власності особи на землю, а не визначає межі земельної ділянки. Також вказує, що рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022 у справі №373/1323/21, яким було відмовлено у позові [PERSON] про перенесення паркану у глиб ділянки [PERSON] , не є безспірним доказом того, що місце розташування паркану відповідало дійсним межам суміжних земельних ділянок сторін, оскільки висновком експерта від 03.08.2022 №5-22 у тій справі було встановлено, що ділянка позивача ( [PERSON] ) по фактичному користуванню більша на 15 кв.м. за рахунок земель Переяславської міської ради, а ділянка відповідача ( [PERSON] ) збільшилась на 42 кв.м. також за рахунок земель міської ради. Тож фактичні межі обох земельних ділянок не можна вважати такими, що відповідали дійсним при розгляді попередньої справи. Щодо спричинення позивачу моральної шкоди, то представник відповідачки у відзиві на позов вказує, що це твердження не підтверджується жодним доказом ні стосовно неправомірних дій відповідачки, ні стосовно пережитих позивачем душевних страждань та хвилювань, психоемоційної напруги тощо. Ухвалою суду від 12.03.2024 у порядку підготовки справи до судового розгляду за клопотанням представника позивача призначено судову земельно-технічну експертизу. На вирішення експерта винесено питання: чи має місце порушення меж (або накладання) земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS] та [ADDRESS] при їх фактичному розмежуванні парканом та користуванні власниками [PERSON] та [PERSON] . З пояснень сторін та поданих ними доказів, судом встановлено наступне. Представник позивача Романенко Г.П. підтримав позов та всі викладені в ньому обставини. Пояснив, що при купівлі у будинку та земельної ділянки під ним у 2010 р. [PERSON] було відомо про площу земельної ділянки, що купувалась нею, та її межі. Разом з тим, відповідачка вже багато років вперто намагається відібрати у позивача ще частину земельної ділянки за рахунок зміщення межі. 31.08.2023, незважаючи на рішення суду від 28.12.2022, яким не було встановлено порушень лінії розмежування земельних ділянок при встановленні паркану, [PERSON] з допомогою невідомих чоловіків демонтувала той паркан та змістила його у глиб ділянки позивача. Такі неправомірні дії відповідачки було знято на відеокамеру мобільного телефону з вікна будинку особами, які переїхали з окупованих територій та тимчасово оселились в помешканні позивача. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Переяславської міської ради Лебідь Н.Ф. підтримала позов [PERSON] та пояснила, що міській раді добре відомо про суть конфлікту сторін, які неодноразово звертались зі скаргами один на одного. [PERSON] за тих меж земельної ділянки, які визначені в земельному кадастрі та в її Державному акті, має вузький прохід до входу у свій будинок. Рішенням суду від 28.12.2022 їй було відмовлено у витребуванні від [PERSON] частини земельної ділянки зі сторони входу в її будинок. Самовільне перенесення паркану відповідачкою, у супереч рішенню суду міська рада не підтримує. Відповідачка [PERSON] суду повідомила, що у 2010 році вона купила житловий будинок і земельну ділянку під ним площею 0,0222 га., на яку отримала Державний акт. ЇЇ сусідом став [PERSON] , який у 2011 р. позичив у неї 1000 грн, але довго не віддавав та у 2012 році сам встановив огорожу, уступивши їй частину землі, в рахунок погашення боргу. Вона викликала землевпорядника і той наміряв, що площа відступленої ділянки 0,0065 га, а не 1 сотка, як обіцяв [PERSON] . Тоді вона наполегливо стала вимагати від нього оформлення у нотаріуса договором купівлі-продажу обіцяної частини землі, але позивач всіляко ухилявся, почав її уникати. Вона стала писати на нього усілякі скарги у різні органи, у тому числі і стосовно незаконної забудови, яку активно вів [PERSON] на своєму земельному наділі надто близько до її будинку. На ґрунті цього конфлікту [PERSON] переставив огорожу, але вона знову відсунула її від себе, збудувала паркан, облаштувала ганок та навіс перед входом до свого будинку та у 2016 році на її замовлення був виготовлений кадастровий план по фактичній межі земельної ділянки, яку вона вважала правильною. Тоді [PERSON] звернувся до суду з позовом, так нібито вона самовільно зайняла частину його земельної ділянки, а вона подала зустрічний позов про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки у порядку договору купівлі-продажу за розпискою та про знесення частини будинку [PERSON] , будівництво якого не відповідає нормам ДБН. По тій судовій справі і йому і їй врешті було відмовлено в апеляційному суді. Конфлікт з позивачем посилився після того, як вона не дозволила йому підключитись до газопроводу від її будинку. У 2018 році [PERSON] переставив збудований нею паркан із профнастилу, розмістивши його без врахування колись обіцяної ним частини землі. Прохід до входу в її будинок через це значно звузився. Тоді вона звернулась до суду з вимогами, щоб [PERSON] переставив паркан назад. Суд її позов не задовольнив, а тому улітку 2023 року вона найняла людей і зробила це сама. Свої дії вважає такими, що не порушують прав позивача, оскільки вона встановила паркан на тому місці, на якому спочатку [PERSON] сам ставив огорожу у 2012 р. Крім цього у [PERSON] більше землі ніж вказано в його Державному акті, оскільки він захватив частину земель міської ради спереду і позаду. Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 346712 від 01.11.2012, що виданий на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2011, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0449 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3211000000:01:061:0092, яка знаходиться по [ADDRESS] . Право власності позивача на вказану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8). Відповідно до меж земельної ділянки на плані, що міститься в Державному акті на ім`я [PERSON] та згідно кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0092 по межі від А до Б, що сумарно складає 28,56 п/м., сусідкою позивача є відповідачка [PERSON] . З інших двох сторін земельна ділянка [PERSON] межує із землями міської ради, а з протилежної сторони (від В до Г) - із земельною ділянкою, яка також належить [PERSON] (а.с. 9). Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 151277 від 28.09.2011, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2010, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0222 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3211000000:01:061:0064, яка знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 52) Відповідно до меж земельної ділянки на плані, що міститься в Державному акті на ім`я [PERSON] , земельна ділянка з кадастровим номером: 3211000000:01:061:0064 по межі від А до Г, що сумарно складає 28,56 п/м., на день видачі Державного акта межує із ділянкою [PERSON] , у якої, як пояснили сторони купив земельну ділянку [PERSON] та став сусідом відповідачки (звор. стор. а.с. 52). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2024 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2010 зареєстровано право власності на житловий будинок з прибудовами, а на підставі Державного акта ЯК № 151277 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0222 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064, що знаходяться по [ADDRESS] . (а.с. 91-94). У 2016 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив усунути перешкоди в користування земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] повернути самовільно зайняту нею частини земельної ділянки, площею 0,0095 га. У свою чергу, [PERSON] подала зустрічний позов, зокрема: про визнання за нею права власності на 0,01 га земельної ділянки по [ADDRESS] в порядку придбання за договором купівлі-продажу, оформленого розпискою. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04.12.2017 у справі № 373/1945/16-ц зі змінами згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 18.04.2018 в задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 38-46). Залишаючи без змін рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04.12.2017 у справі № 373/1945/16-ц в частині відмови [PERSON] в задоволенні його вимог про зобов`язання [PERSON] повернути самовільно зайняту нею частини земельної ділянки, площею 0,0095 га, Апеляційний суд Київської області погодився з мотивами суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факу самовільного захоплення відповідачкою частини належної йому земельної ділянки площею 0,0095 га шляхом встановлення огорожі, оскільки не було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи, а суд не володій спеціальними знаннями в галузі землеустрою для самостійного визначення чи має місце порушення прав землевласника. Згодом, у 2018 році [PERSON] самостійно переніс паркан. Це стало приводом для звернення [PERSON] з позовом до суду з вимогами про зобов`язання [PERSON] встановити паркан на попереднє місце його розташування (справа № 373/1323/21). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022 у справі № 373/1323/21 в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою було відмовлено. Рішення мотивоване тим, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 03.08.2022 №5-22 не виявлено порушень меж земельної ділянки та інших прав [PERSON] зі сторони сусіда [PERSON] внаслідок встановлення паркану. Зазначене рішення суду оскаржувалось позивачкою в апеляційному порядку та ухвалою Київського апеляційного суду від 19.04.2023 залишено без змін. Залишаючи без змін рішення суду від 28.12.2022 апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивачкою, оскільки нею не надано належних доказів на підтвердження того, що саме відповідач чинить їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, та порушив межу її земельної ділянки. (а.с.10-12) Переглянутий відеозапис, зроблений з камери мобільного телефону свідчить про те, що 31.08.2023 [PERSON] разом з чотирма чоловіками самостійно, у відсутності позивача демонтувала паркан, встановлений на межі з її земельною ділянкою та переставила його в глиб земельної ділянки [PERSON] , максимально змістивши меже до будинку позивача. Такі обставини відповідачка визнала (а.с.17). На кадастровому плані земельної ділянки позивача з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092, що виготовлений у 2024 році по фактичним межам, після того як [PERSON] переставила паркан, видно що межа (від В до Г) між ділянкою позивача та відповідачки змінилась в конфігурації у порівнянні з тією, що вказана у Державних актах на право власності на земельну ділянку обох сторін (а.с.67-68). У висновку судової земельно-технічної експертизи від 10.06.2024 №5-24 (а.с. 104-113) експерт Бойко М.В. зазначив, що у відповідності до правовстановлюючих документів (по базі даних ДЗК) земельна ділянка [ADDRESS] з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 не накладається на земельну ділянку [ADDRESS] з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092. Разом з тим, експерт встановив наступні порушення по фактичному користуванню: Фактично існуючі межі земельної ділянки [ADDRESS] з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 не відповідають визначеним межам (по базі даних ДЗК), власником якої є [PERSON] , внаслідок чого площа цієї земельної ділянки збільшилась на 63,6 кв.м. за рахунок земель [PERSON] . Фактично існуючі межі земельної ділянки [ADDRESS] з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092 не відповідають визначеним межам (по базі даних ДЗК), власником якої є [PERSON] , внаслідок чого площа цієї земельної ділянки зменшилась на 63,6 кв.м. Фактично розміщений паркан між земельною ділянкою [ADDRESS] , кадастровий номер 3211000000:01:061:0064 та земельною ділянкою [ADDRESS] , кадастровий номер 3211000000:01:061:0092 не відповідає межам земельних ділянок згідно даних Держгеокадастру України. До висновку експерт додав Схему №1 - збірний план цих земельних ділянок, на якому позначив: фактичне місце розташування сусідніх земельних ділянок в натурі; їх межі згідно даних ДЗК та технічної документацією із землеустрою щодо складання (переоформлення) державного акта, що посвідчує право власності на земельну ділянку; накладання площею 63,6 кв.м. земельної ділянки по [ADDRESS] гр-ки [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] гр-на [PERSON] (а.с. 113) Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності скрадають права особи щодо володіння, розпорядження та користування своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК). Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи наведене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем. Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12, ст. 80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення усіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Надані позивачем документи разом з висновком судового експерта визнаються судом належними, допустимими та достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про доведення позивачем порушення його права на користування частиною земельної ділянки, які допустила відповідачка, як суміжний землевласник. Подані відповідачкою документи не спростовують фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та не свідчать про інші важливі обставини, які б мали значення при вирішенні відповідного майнового спору сторін. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є суміжними землевласника земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Спільна існуюча межа земельної ділянки позивача та земельної ділянки відповідачки, згідно правовстановлюючих документів сторін та даних Державного земельного кадастру розташована близько до стіни житлового будинку відповідачки, що ускладнює прохід до входу в її будинок. Разом з тим, саме у таких межах відповідачка [PERSON] придбала земельну ділянку 0, 0222 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 по [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 08.07.2010 та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку. У 2012 році [PERSON] , ставши власником земельної ділянки площею 0,0449 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092 по [ADDRESS] , що по сусідству з відповідачкою, відступив їй частину своєї земельної ділянки для зручності користування входом до будинку, але укладати договір купівлі-продажу відступленої частини земельної ділянки, як того вимагала відповідачка, позивач не бажав. З цього слідує висновок, що відступлення по межі зі сторони [PERSON] було вираженням волі позивача дати можливість [PERSON] користування частиною його земельною ділянкою не на постійній основі, а на основі добросусідських відносин. Як повідомила суду відповідачка, вона використовувала усі можливі засоби тиску на позивача (скарги, заяви у різні контролюючі органи), щоб схилити його до укладання договору купівлі-продажу частини землі, оскільки позивач з 2011 року заборгував їй 1000 грн. Внаслідок цього відносини між сторонами погіршились, стали практично ворожими. У 2018 році [PERSON] встановив паркан на межу земельних ділянок у відповідності до плану у Державному акті та даних ДЗК. Такі дії сусіда [PERSON] оскаржила до суду, проте рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28.12.2022, відмовлено в задоволенні її вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та перенесення паркану на попереднє місце, у зв`язку з не доведенням порушення межі належної позивачці земельної ділянки. Після апеляційного та касаційного оскарження рішення місцевого суду від 28.12.2022 залишилось в силі, але [PERSON] з цим не погодилась та 31.08.2023 демонтувала паркан та переставила його в глиб земельної ділянки позивача таким чином, що її земельна ділянка по фактичному користуванню збільшилась на 63,6 кв. м., а земельна ділянка позивача, відповідно, зменшилась на цю саму площу. Відповідне порушення меж та зміна площ суміжних земельних ділянок позивача та відповідачки по їх фактичному користуванні встановлено судовим експертом та зазначено у висновку судової земельно-технічної експертизи від 10.06.2024 №5-24, який зроблено на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку позивача та відповідача та даних бази ДЗК документації із землеустрою, а тому цей висновок експерта береться судом за основу при вирішенні спору сторін. Отже, своїми діями по перенесенню паркану на більш віддалене місце від стіни свого будинку відповідачка [PERSON] порушила, визначену в Державному земельному кадастрі спільної межу земельної ділянки з кадастровим номером 3211000000:01:061:0064 по [ADDRESS] , що належить [PERSON] та земельної ділянки площею 0,0449 га з кадастровим номером 3211000000:01:061:0092 по [ADDRESS] , що належить суміжному землевласнику - позивачу [PERSON] . При цьому, такі дії відповідачки позбавили можливості позивача користуватись частиною земельної ділянки площею 63,6 кв.м. Відповідно до положень ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані, серед іншого: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За правилом добросусідства, яке наведене у частині 3 статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Без рішення суду ніхто не має права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою, якщо він заперечує проти цього. Встановлені обставини справи, дають підстави для висновку, що має місце порушення прав позивача на користування частиною земельної ділянки, яка перебуває у його власності та не передавалась у користування відповідачці у порядку, визначеному актами цивільного законодавства. Договір земельного сервітуту не укладався. Враховуючи те, що відповідачка [PERSON] не набула у передбаченому законом порядку майнових прав на частину земельної ділянки із землі, яка перебуває у власності позивача, її дії по перенесенню паркану, чим фактично змінено визначені межі земельних ділянок сторін (суміжних землевласників), є протиправними. Тому право власності позивача, з користування якого вибула частина належної йому земельної ділянки, підлягає судовому захисту в обраний ним спосіб. Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення межі між земельною ділянкою позивача та земельною ділянкою відповідачки з перенесенням паркану за рахунок відповідачки на межу у відповідності до правовстановлюючих документів підлягають повному задоволенню. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, то суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З наведеного слідує, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди є видом цивільно - правової відповідальності і при її застосуванні обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач просив суд сягнути з відповідачки на його користь 10000,00 грн моральної шкоди, обґрунтувавши не лише тим, що 31.08.2023 без його дозволу та всупереч рішенню суду, який відмовив їй у перенесенні паркану, зробила це самоправно, а й тривалістю конфлікту з відповідачкою, яка більше шести років звертається до різних органів з безпідставними звинуваченнями та скаргами, намагаючись відібрати у нього частину земельної ділянки. У цьому контексті суд зауважує, що вибудовування добросусідський відносин суміжних власників/користувачів земельних ділянок залежить від поведінки обох сторін, у тому числі і від поступок один одному, чого у цій справі не спостерігається. Підставою звернення позивача до суду стало зміщення паркану відповідачкою у супереч рішенню суду, який не встановив з його боку порушень земельних прав відповідачки. Такі дії відповідачки не могли не спричинити позивачу певної моральної шкоди, оскільки вона вчинила це зухвало, без його згоди та без відому позивача, у його відсутності з входженням на територію його домоволодіння, що видно із відеозапису, наданого стороннім спостерігачем. Вказане не могло не викликати у позивача негативних емоції та почуттів (обурення, гніву, роздратування тощо), що становить основу моральних страждань, душевних хвилювань та переживань. Позивач був змушений шукати захисту в судовому порядку, що у свою чергу, вимагає від нього додаткових зусиль, коштів, терпіння та постійно душевної наруги. З огляду на вищевикладене, ураховуючи обставини справи, беручи до уваги причини, характер та тривалість душевних переживань, яких зазнав позивач, а також настання негативних наслідків для його майнових прав від дій відповідачки, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача - 3000,00 грн., що відповідатиме критерію розумності, співмірності та справедливості. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. За правилами ч.1 та п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням спеціалістів, свідків, перекладачів, експертів та проведенням експертизи . Відповідно до положень ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та/або значенням справим для сторони. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За правилом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання розподілу судових витрат суд також враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову та інших факторів. При зверненні до суду з позовною заявою позивач за дві позовні вимоги сплатив 2422,40 грн (по 1211,20 грн за кожну вимогу), що підтверджується долученими до позовної заяви квитанціями та випискою про зарахування коштів до бюджету Враховуючи, що одну з позовних вимог суд задовольнив повністю, а іншу: про відшкодування моральної шкоди - частково: на 33,33 % від заявленої позивачем суми, то у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сума сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовний вимог, що складає 1615,00 грн (1211,20грн + 403,80 грн). Стосовно понесених позивачем витрат на проведення експертизи, то суд виходить з того, що ці витрати стосуються вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яку суд задовольнив повністю, а тому стягненню з відповідачки підлягає уся сума відповідних витрат, що складає 15206,00 грн, з яких: 10206,00 грн вартість судової земельно-технічної експертизи, що підтверджується рахунком експерта №5-24 від 18.03.20024 та платіжною інструкцією №44715672 від 08.04.2024 про оплату послуг; 5000,00 грн вартість виконаних робіт спеціалістом згідно клопотання експерта, що підтверджується договором №35-24/з від 15.04.2024, протоколом погодження ціни та платіжною інструкцією № 44806467 від 15.04.2024 про оплату послуг. На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу представник -адвокат Романенко Г.П. подав: копію Договору про надання правничої допомоги від 07.09.2023 з Додатком №1, де вказано перелік та вартість послуг адвоката при вирішенні судової справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; Акт приймання-передачі послуг від 31.03.2025, де згідно переліку та опису загальна вартість наданих адвокатом послуг у доній судовій справі визначена у сумі 35000,00 грн; квитанцію до прибуткового ордера адвоката від 01.04.2025 про прийняття від [PERSON] цієї суми Суд критично відноситься до аргументів представника позивача, стосовно того, що суд не може зменшити суму судових витрат на професійну правничу допомогу за відсутності клопотання іншої сторони про їх неспівмірність з наданими послугами. Таке клопотання протилежної сторони дійсно передбачене ч.5 ст. 137 ЦПК України. Водночас, його подання відповідного клопотання є доречним у тому випадку, якщо протилежною стороною визнаються позовні вимоги повністю або частково або якщо питання розподілу судових витрат суд вирішує після ухвалення рішення у справі, тобто коли результат судового розгляду сторонам вже відомий. У цій справі відповідачка [PERSON] від початку і до кінця судового розгляду не визнавала позовних вимог повністю, а отже не визнавала вимоги про стягнення з неї будь-яких судових витрат, понесених позивачем. За таких обставин цілком логічно, що відповідачка не подала клопотання і не зробила заяви про зменшення суми стягнення з неї понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. У даному випадку застосуванню підлягають положення ч.3 ст. 141 ЦПК України, незалежно від наявності заяви (клопотання) сторони про зменшення суми стягнення відповідного виду судових витрат, адже рішення суду з усіх питань повинно бути законним та обґрунтованим. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Тож, при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, суд оцінює витрати такі витрати, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на послуги адвоката, якщо,

Outcome: partial