Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ДІЄСА». Позовними вимогами просить стягнути з відповідача: заборгованість із заробітної плати у розмірі 42 357 грн 23 коп.; компенсацію за 71 невикористаний календарний день відпустки у розмірі 37 331 грн 31 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, покликаючись на те, що з 05 травня 2014 року перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІССА», що підтверджуються записами у трудовій книжні [NUMBER] . Однак 29 березня 2024 року вона була звільнена Наказом № 700/28/03/011 від 29.03.2024 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідач виплату заробітної плати проводив нерегулярно, з порушенням встановлених термінів, виплати могли здійснюватись частково і за різні періоди. Остання виплата заробітної плати була здійснена відповідачем 06.03.2024 в сумі 4 000 грн. Таким чином, на момент звільнення відповідачем їй було нараховано і не виплачено заробітну плату, а також компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у загальному розмірі 79 688 грн 54 коп., з яких: 42 357 грн 23 коп. - нарахованої та невиплаченої заробітної плати та 37 331 грн 31 коп. - компенсації за 71 день невикористаної відпустки. Підтвердженням факту існування заборгованості є Розрахунковий листок за кожен місяць з жовтня 2023 року по квітень 2024 року, а також Довідка, яка видана боржником за період з жовтня 2023 року по квітень 2024 року. Згідно даних, які вказані у Формі ОК-7 Пенсійного фонду України Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] по ТОВ "ДІЄСА" з 01.07.2023 року до звільнення 29.03.2024 року по теперішній час відсутні через несплату відрахувань до Пенсійного фонду України, відповідно не зарахований трудовий стаж, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідача відносно своїх працівників. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року задоволено позовні [PERSON] до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні. Ухвалено: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471, місце знаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45), на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [ADDRESS] ): заборгованість із заробітної плати у розмірі 42 357 грн 23 коп.; компенсацію за 71 невикористаний календарний день відпустки у розмірі 37 331 грн 31 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2024 по 22.10.2024; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь [PERSON] понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп.; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь держави судовий збір в розмірі 3028 гривень. 21.11.2024 представник відповідача Вітинська В.В. через систему «Електронний суд» подала заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 березня 2025 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року, ухвалене по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні скасовано. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, зокрема в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Представник відповідача у судове засідання не прибув. Представником відповідача [PERSON] через систему «Електронний суд» подано письмове клопотання, у якому зазначено, що невиплата заробітної плати сталася внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. Торгова марка «Eldorado», до якої відноситься ТОВ «ДІЄСА», зазнала значних збитків внаслідок збройної агресії російської федерації; ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; втрачений контроль над магазинами підприємства; фактичне припинення роботи інших магазинів підприємства у зв`язку з неможливістю ведення господарської діяльності. Вказані обставини вважає форс-мажорними. Також вказує, що ТОВ «ДІЄСА» розпочало процедуру затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та інших платежів, непов`язаних із стягненням заробітної плати; розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] з 05 травня 2014 року перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», що підтверджуються записами у трудовій книжці [NUMBER] (а.с. 6). 29 березня 2024 року [PERSON] була звільнена Наказом № 700/28/03/011 від 29.03.2024 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення відповідачем було нараховано та не виплачено позивачці заробітну плату, а також компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у загальному розмірі 79 688 грн 54 коп. з яких: 42 357 гри 23 коп. - нарахована та невиплачена заробітна плата та 37 331 грн 31 коп. - компенсація за 71 день невикористаної відпустки. Підтвердженням факту існування заборгованості є Розрахунковий листок за кожен місяць з жовтня 2023 року по квітень 2024 року, а також Довідка, яка видана [PERSON] боржником за період з жовтня 2023 року по квітень 2024 року. Як передбачено частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України та частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 22 цього Закону та статті 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»). Згідно вимог статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Крім того, необхідно зазначити, що у частині 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до частини 2 статті 30Закону України від 24 березня 1995року №108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У cтатті 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць. Незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від доказування. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо. Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...». Тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача про неможливість виплати заробітної плати в період дії воєнного стану, оскільки надані докази не доводять неможливість своєчасної виплати заробітної плати за місцем роботи позивача. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами 3, 4 статті 12, частинами 1, 6 статті 81ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин, не надав беззаперечних доказів про їх існування, не довів суду неможливості здійснити виплату заробітної плати працівнику. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац 2 підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини 3статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню. А тому слід стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у розмірі 42 357 грн 23 коп.; компенсацію за 71 невикористаний календарний день відпустки у розмірі 37 331 грн 31 коп. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Outcome: approved