Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

Концерн «Міські теплові мережі» (далі по тексту - Концерн «МТМ»; Позивач) звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), в якому зазначав, що Концерн «МТМ» діє на підставі статуту, який знаходиться у загальнодоступному місці на офіційному сайті Концерну «МТМ». Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Позивача. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше. Як зазначено в позові, правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінетів Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та від 21.08.2019 р. № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг». Також Позивач вказав, що Концерн «МТМ» по відношенню до Відповідача (споживача послуг) являється виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також з постачання теплової енергії. Послуги надаються споживачеві на підставі укладення публічного договору приєднання про надання комунальних послуг, згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказаний договір приєднання розміщений на офіційному сайті Концерну «МТМ». Обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у Житловому Кодексі України (статті 64, 67, 68), у статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». За адресою об`єкта надання послуг: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 2, відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Позивач свій обов`язок виконав, облік відпущеної теплової енергії здійснюється по особовому рахунку № [NUMBER] . Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки користувач (відповідач) фактично користувався цими послугами з огляду на те, що об`єкт споживання послуги з централізованого опалення Відповідача має спільне з будинком підключення до теплової мережі позивача. Факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювальних сезонів в м. Запоріжжі. В період з листопада 2018 року по квітень 2021 року Позивач відпустив теплову енергію до приміщення Відповідача на загальну суму 39 322,03 грн. За вказаний період відповідач здійснив часткову оплату у розмірі 13 376,74 грн. Заборгованість складає 25 945,29 грн. Посилаючись на те, що Відповідач протягом тривалого часу не сплачувала за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з постачання теплової енергії, які надавалися за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 2 і за період з листопада 2018 року по квітень 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 25945, 29 грн., Позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Позивач просив суд стягнути з Відповідача [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги 25 945,29 грн. на розрахунковий рахунок № [NUMBER] у Філії АТ «Укрексімбанк» у м. Києві, МФО 322313, ЄДРПОУ 32121458, а також стягнути з Відповідача на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у розмірі судового збору 2422, 40 грн. на розрахунковий рахунок [NUMBER] в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478, ЄДРПОУ 32121458. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2024 року відкрито провадження в цій справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 06.06.2024 року. 05.06.2024 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи - для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання, призначене на 06.06.2024 року сторони не з`явилися, за клопотанням відповідача судове засідання відкладено на 05.09.2024 року. 21.06.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов про захист прав споживачів, в якому [PERSON] , не визнаючи позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», зазначала, що вона набула права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю. за реєстровим № 310. В цей будинок теплова енергія постачається від котельної ВАТ «Мотор Січ». Попередній власник цього приміщення - [PERSON] (його квартира переведена в нежитлове приміщення згідно рішення виконкому Запорізької міської ради від 31.08.2006 року, № 221/9) 01.09.2006 року уклав з виробником теплової енергії - ВАТ «Мотор Січ» договір на відпуск теплової енергії № 4653/06-к. Відповідно до затвердженого проекту реконструкції житлової квартири [ADDRESS] в нежитлове приміщення [ADDRESS] «річне теплоспоживання» 01.10.2010 року до вищевказаного договору на відпуск теплової енергії внесені зміни щодо загального річного обсягу опалення, яке також дорівнює 3 Гкал на 1 рік, з яких: 1 квартал - 1,9 Гкал,; 2 квартал - 0,2 Гкал; 3 квартал - 0 Гкал; 4 квартал - 0,9 Гкал Також [PERSON] вказала, що Договір на відпуск теплової енергії № 4653/06-к між [PERSON] та ВАТ «Мотор Січ» розірваний з травня 2018 року. Договір між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] не укладався, Концерном жодного Акту приймання/передачі теплової енергії та жодного розрахунку у період з листопада 2018 року по квітень 2021 року їй не направлялося та нею не отримувалося. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що надані представником Концерну «Міські теплові мережі» письмові докази мають ознаки підробки та фальсифікації, оскільки обсяг теплової енергії, яку постачав до вказаного нежитлового приміщення Концерн «Міські теплові мережі» значно перевищує обсяги річного опалення, передбаченого проектом реконструкції, Договором на відпуск теплової енергії № 4653/06-к від 01.09.2006 року та Додатковою угодою № 1 від 01.10.2010 року до вищевказаного договору на відпуск теплової енергії, за змістом якої обсяг загального річного обсягу опалення, яке також дорівнює 3 Гкал на 1 рік, з яких: 1 квартал - 1,9 Гкал,; 2 квартал - 0,2 Гкал; 3 квартал - 0 Гкал; 4 квартал - 0,9 Гкал Посилаючись на те, що технічні можливості та потужність котельної ВАТ «Мотор Січ», яка виробляє теплоносій, не можуть перевищувати ці обсяги, що вказані у Додатковій угоді № 1 від 01.10.2010 року, а тому вказаний у первісному позові обсяг наданих послуг з опалення приміщення неправомірно завищений і розмір заборгованості також завищено, [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні первісного позову, визнати неправомірними дії Концерну «МТМ» щодо безпідставного нарахування споживачу [PERSON] витрат на оплату ненаданого обсягу теплової енергії за опалення вказаного нежитлового приміщення за період з листопада 2018 року по квітень 2021 року, зобов`язати Концерн «Міські теплові мережі» скасувати безпідставно нараховану споживачу заборгованість по оплаті теплової енергії та у зв`язку з порушенням прав споживача стягнути з Конерну «Міські теплові мережі» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. 05.09.2024 року в судове засідання сторони не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 29.11.2024 року. Ухвалою від 05.09.2024 року залишено без руху зустрічну позовну заяву [PERSON] про захист прав споживачів - для усунення недоліків. 16.09.2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] з усуненими недоліками. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Концерну «Міські теплові мережі» про захист прав споживачів. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 29.11.2024 року. 29.11.2024 року в судове засідання сторони не з`явилися. Своєю ухвалою суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.02.2025 року. 11.02.2025 року в судове засідання з`явилися представник Концерну «Міські теплові мережі» та представник [PERSON] За клопотанням позивача за первісним позовом судове засідання відкладено на 10.04.2025 року. 10.04.2025 року в судовому засіданні представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення, що викладені у відповідних письмових заявах по суті справи. Представник відповідача за первісним позовом також наголосив на тому, що [PERSON] у період правовідносин була неповнолітньою. В судовому засіданні також досліджені докази, що містяться у матеріалах справи, проведено судові дебати. На підставі абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 16:00 год. 21.04.2025. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов таких висновків. Між сторонами виникли зобов`язальні житлово-комунальні правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг та регулюються Цивільним Кодексом України і Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем. Згідно пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до приписів ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів (норм) споживання. Відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії, та індивідуальним і колективним споживачем, який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії, та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати регламентовані Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМ України №830 від 21 серпня 2019 року. Відповідно до п. 5 Правил, виконавець забезпечує безпечне постачання теплоносія відповідно до цих Правил та умов договору про надання послуги з постачання теплової енергії. У разі укладення публічних договорів приєднання детальні вимоги до якості послуги та іншу необхідну інформацію (адреса, опалювана площа (об`єм) будинку, максимальне теплове навантаження будинку, наявність чи відсутність індивідуального теплового пункту, наявність чи відсутність вузла (вузлів) комерційного обліку тощо) для кожного багатоквартирного будинку окремо виконавець розміщує на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. За змістом п. п 31, 35, 36, 37 Правил, вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) Судом встановлено, що між сторонами формально відсутні договірні відносини, оскільки відповідний договір не укладався, однак доказів про односторонню вину позивача в неукладені договору відповідачем не надано та судом не здобуто. Більш того, матеріали справи містять докази вчинення позивачем дій, спрямованих на укладення договору (а.с. 126-134). Хоча у договорах зазначений ПП [PERSON] (оскільки позивачу не було відомо про перехід права власності на нежитлове приміщення), це не спростовує відсутність вини позивача в неукладенні договору. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що відсутність підписаного споживачем договору № 345640 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного Суду України викладеним у Постанові від 30 жовтня 2013 року (справа №6-59цс13) та з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2011 року (справа № 6-40цс11); від 20 червня 2012 року (справа № 6-68цс12; від 20 квітня 2016 року (справа 6-2951цс15). Такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За правилом ст. 19 ЗУ «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання у м. Запоріжжі. Відповідач [PERSON] користується послугою централізованого опалення належного їй на праві власності нежитлового приміщення 2 в будинку [ADDRESS] , оскільки система опалення цього приміщення є загальною з усім будинком, двохтрубна з верхньою розводкою, що виключає можливість відключення вказаного нежитлового приміщення від централізованого опалення будинку. Послугою з постачання гарячої води споживач не користується, вентиль на вводі перекритий та опломбований пломбою № 010Г4 ВАТ «Мотор Січ», тому позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» стосуються лише заборгованості за послугою постачання теплоносія для центрального опалення. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами, що з 01.09.2006 року діяв Договір на відпуск теплової енергії, укладений між попереднім власником нежитлового приміщення 2 в будинку [ADDRESS] [PERSON] та виробником теплоносія ВАТ «Мотор Січ». Посилання споживача [PERSON] (яка з 03.07.2013 року набула права власності на це нежитлове приміщення), що [PERSON] написав заяву про розірвання вищевказаного Договору з травня 2018 року не підтверджує факту того, що за цією адресою припинилася послуга з постачання теплової енергії для централізованого опалення. Також слід вказати на те, що [PERSON] на час розірвання Договору з ВАТ «Мотор Січ» (з травня 2018 року) вже не був власником цього приміщення і не мав прав або повноважень вчиняти дії щодо розірвання Договору на відпуск теплової енергії до нежитлового приміщення, яке належить іншій особі. З розрахунку основного боргу, наданого Концерном «Міські теплові мережі» видно, що у період з листопада 2018 року по квітень 2021 року (в ті місяці, що відносяться до опалювального сезону) по особовому рахунку № [NUMBER] здійснено щомісячні нарахування (на підставі рахунків та актів приймання-передачі теплової енергії). Ці нарахування здійснювалися відповідно до кількості теплового обладнання системи опалювання, наявних у нежитловому приміщенні, що належить [PERSON] (яке використовується під перукарню) та зафіксованих у акті обстеження системи теплоспоживання від 12.03.2018 року. Непідписання споживачем щомісячних рахунків та актів приймання-передачі теплової енергії не свідчить про те, що послуги з централізованого опалення не надавалися за цією адресою або надавалися не в повному обсязі. Також з вказаного розрахунку основного боргу видно, що споживач щомісяця (в ті місяці, що відносяться до опалювального сезону) частково оплачував послуги з централізованого опалення, тобто вона визнавала факт надання послуг Концерном «Міські теплові мережі», але не визнавала обсяг цих послуг та тарифи. З огляду на доводи, викладені у зустрічній позовній заяві та у поясненнях представника відповідача в судовому засіданні, випливає, що споживач сплачував за послуги з централізованого опалення у розмірі 3 Гкал на 1 рік, зокрема: 1 квартал - 1,9 Гкал; 2 квартал - 0,2 Гкал; 3 квартал - 0 Гкал; 4 квартал - 0,9 Гкал (як-то було передбачено Договором на відпуск теплової енергії № 4653/06-к, укладеним 01.09.2006 року між попереднім власником нежитлового приміщення [PERSON] та ВАТ «Мотор Січ»). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що надання позивачем комунальних послуг у приміщення, що належить відповідачу, знайшло своє підтвердження під час судового розгляду. Обсяг фактично спожитої теплоенергії споживачем не може бути спростований доводами відповідача, відповідно до яких ВАТ «Мотор Січ» відпускало енергію в обсязі 3 Гкал на 1 рік, що у кілька разів менше, ніж зазначено в актах приймання-передачі, що складені Концерном «Міські теплові мережі», оскільки такі аргументи є припущенням, а відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином за результатом судового розгляду вбачається доведеним факт надання Концерном «Міські теплові мережі» послуг з постачання теплової енергії для центрального опалення за адресою: [ADDRESS] у період з листопада 2018 року по квітень 2021 року, які залишаються неоплаченими споживачем на суму 25 945, 29 гривень. Відповідно до ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Згідно ст.31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Відповідно до ст.32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку); 5) самостійно укладати договір про отримання електронних довірчих послуг. Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Як визначено ч.1, ч.2 ст.33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Згідно з ч. 2 ст. 619 ЦК України до пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. Із договору від 03.07.2013 купівлі-продажу нежилого приміщення за адерсою: [ADDRESS] , вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , на час вчинення правочину була малолітньою особою (а.с. 96-97). На період, за який просить стягнути позивач заборгованість, відповідачка також мала вік від 13 до 15 років. Тому, за невиконання зобов`язань по сплаті комунальних послуг неповнолітньою особою позов може бути пред`явлений до [PERSON] в особі батьків: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . При розгляді справи суд має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Отже, позовні вимоги Концерну «МТМ» про стягнення заборгованості з [PERSON] за надані послуги з централізованого опалення за період з листопада 2018 року по квітень 2021 року в сумі 25 945,29 грн не підлягають задоволенню, у зв`язку з тим, що пред`явлено до неналежного відповідача. У зустрічному позові [PERSON] просить визнати неправомірними дії Концерну «МТМ» щодо безпідставного нарахування споживачу [PERSON] витрат на оплату ненаданого обсягу теплової енергії за опалення вказаного нежитлового приміщення за період з листопада 2018 року по квітень 2021 року, зобов`язати Концерн «Міські теплові мережі» скасувати безпідставно нараховану споживачу заборгованість по оплаті теплової енергії та у зв`язку з порушенням прав споживача стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. За приписом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 вказаної норми визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Позовні вимоги про визнання безпідставним нарахування заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг не відповідають способу захисту, передбаченому ст. 16 ЦК України. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц, оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палат Верховного Суду (постанови від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Оскільки інші позовні вимоги за зустрічним позовом є похідними від вимог визнання неправомірними дії визнати неправомірними дії Концерну «МТМ» щодо безпідставного нарахування витрат на оплату комунальних послуг, то і решта вимог зустрічного позову задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed