Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У травні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про стягнення коштів за договорами позики, відповідно до якої позивач, із урахування заяви про відмову від частини позовних вимоги, остаточно просив суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за розпискою від 29 травня 2021 року в розмірі суми позики 4000,00 доларів США та пеню в розмірі 17 500,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 травня 2021року [PERSON] , надалі позивач, надав у позику гр. [PERSON] , надалі відповідач, кошти в сумі 4000,00 доларів США, про що останнім було складено власноручно розписку в присутності свідка [PERSON] .. Згідно вказаної розписки, відповідач зобов`язався повернути запозичені у [PERSON] кошти в строк до 21 червня 2021 року, а також зобов`язався, що у разі неповернення ним коштів у визначений строк, додатково сплатити пеню в розмірі 500,0 (п`ятсот) доларів США за кожен протермінований тиждень оплати. Окрім цього, на підтвердження факту отримання коштів у позику та погодженість між сторонами права позивача на отримання додаткових коштів за користування позикою, відповідачем також 29 травня 2021 року власноручно було складено розписку, за якою він зобов`язався повернути [PERSON] у криптовалюті 0,41 биткоин в строк до 21 серпня 2021 року. Позивачем вказано, що станом на 27 травня 2024 року відповідач запозичені кошти позивачу не сплатив, кошті за користування позикою (пеню), та протягом тривалого часу на його дзвінки не відповідає, на контакт не виходить. Окрім того, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача пені за період з 22 червня 2021 року по 28 травня 2024 року, що становить 153 тижня. Виходячи із розрахунку розміру пені 500,0 доларів США за кожен тиждень прострочки сплати коштів, сума штрафних санкцій становить: 500,00 х 153 = 76500 грн. Таким чином, сума штрафних санкцій (пені) складає 76500,0 доларів США. У зв`язку з зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути суму боргу за розпискою від 29 травня 2021 року в розмірі суми позики 4000,00 доларів США та пеню в розмірі 17 500,00 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2025 року прийнято до розгляду відкрито провадження за вказаною позовною заявою. Розгляд справи вирішено проводити порядку загального позовного провадження. 15.01.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Плужника М.В. про долучення доказів до матеріалів справи. В судовому засідання 15.01.2025 судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про допит свідка, поданого одночасно з позовною заявою, оскільки не було дотримано вимог ст. 93 ЦПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.2025 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. 15.01.2025 до суду через підсистему ЄСІТС систему «Електронний суд» надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиві вказано, що відповідач до 24.06.2024 року перебував на військовій службі на посаді начальника управління розвідки штабу військової частин [NUMBER] . Його вклад у здійснення заходів необхідних для забезпечення безпеки населення та територіальної цілісності України, розпочався з моменту введення Указом Президента України особливого періоду, а саме з 2014 року. У відзиві вказано, що стосовно суми коштів 4000,00 доларів США (основного боргу) Відповідач зазначає, що факт передачі коштів у сумі 4000,00 доларів США нічим не підтверджено, свідок, якого зазначено у розписці від 29.05.2021 року ( [PERSON] ) своїх пояснень не надавав, тому факт передачі коштів не підтверджено. Оригіналу розписок від 29.05.2021 року до суду надано не було. Для встановлення істини у справі та підтвердження справжності підпису [PERSON] у розписках від 29.05.2021 року необхідно провести судово-почеркознавчу експертизу, яку проведено не було (а.с. 86-97). У відзиві вказано, що суми неустойки в розмірі 76500,00 доларів США, то така сума є дуже завищеною, та недоцільною, нарахування неустойки за період з 22.06.2021 року по 28.05.2024 року є незаконним з огляду на вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. 20.01.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзив у якій викладено заперечення позивача на обставини викладені у відзиві. Зокрема зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Також вказано, що визначаючи період стягнення пені, з урахуванням вимог п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України щодо обмежень з 24 лютого 2022 року нарахування пені та інших платежів, правомірною буде вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені за період з 22 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що становить 35 тижнів (а.с. 98-104). Стороною позивача вказано, що у правовідносинах із відповідачем приписи ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягають застосуванню. В судовому засіданні 11.03.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка (а.с. 106). В судовому засіданні 11.03.2025 залишено без розгляду клопотання представника відповідача - адвоката Плужника Максима Валерійовича про призначення судово-почеркознавчу експертизу. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29.04.2025 заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Левицької-Корчун Вікторії Ігорівни про відмову від частини позовних вимог в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - задоволено. Закрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, в частині позовних вимог по сплаті пені в сумі 59000,00 доларів США за період з 24 лютого 2022 року по 28 травня 2024 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити із урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимоги. В судовому засіданні відповідач зазначив, що підписував розписку від 29.05.2021, визнає позовні вимоги щодо стягнення з нього суми позики в розмірі 4000 дол. США, повідомив, що свої зобов`язання за розпискою дійсно не виконав. Заперечував щодо стягнення з нього пені у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що сторона відповідача не заперечує щодо задоволення позову в розмірі 4000 дол. США, проте заперечує щодо пені в повному обсязі, тому що вважає дані штрафні санкції необґрунтовано великими. Вислухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 29.05.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] кошти у розмірі 4 000 доларів США, які зобов`язувався повернути у повному обсязі до 21 червня 2021 року, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] 29.05.2021, оригінал вказаної розписки судом в порядку ст. 95 ЦК України був досліджений в судовому засіданні (а.с. 14). В судовому засіданні 29.04.2025 відповідач [PERSON] підтвердив факт, що він особисто написав і підписав розписку від 29.05.2021. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі 4000,00 доларів США, що підтверджується договором позики, оформленим розпискою від 29.05.2021, згідно з яким позивач передав відповідачу визначену договором суму, а відповідач зобов`язався повернути позивачу у вказаний у розписці термін (до 21.06.2021). Доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання у повному обсязі за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. Окрім того, відповідач в судовому засіданні 29.04.2025 не заперечував, що ним не виконані зобов`язання за договором позики, оформленою розпискою від 29.05.2021. У своїй постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14- ц Верховний Суд зазначив, що ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21). В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Суд має право ухвали рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач в повному обсязі не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики,, враховуючи, що відповідачем не заперечувався факт отримання та неповернення суми позики, враховуючи, що грошові кошти в борг надавались в іноземній валюті, суд, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суму боргу за розпискою від 29.05.2021 в розмірі 4 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Щодо вимог позовної заяви про стягненні пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, позивач із врахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за період з 22 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року (35 тижнів), що становить 17500,00 доларів США Частиною першою статті 548 цього Кодексу передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК України). Поряд з цим, за змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України). При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу). Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань. Так, відповідно до розписки від 29.05.2021, зазначено, що відповідач [PERSON] згоден на пеню в сумі 500 доларів США за кожен протермінований тиждень, у разі неповернення боргу за розпискою 21 червня 2021 року. Поряд з цим ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору. У зв`язку із викладеним суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: - характером неустойки (договірний або встановлений законом); - підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); - складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; - умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків. Таким чином, згідно розрахунку наданого позивачем, який перевірено судом, розмір пені за період з 22 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що становить 35 тижнів, становить 17500,00 доларів США. Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому Суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19. Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21). Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85). Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20. Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20). Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо). Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки. При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. Поряд з викладеним Суд зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина друга статті 231 ГК України). Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30). А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду. Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22. Беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків через порушення відповідачем зобов`язання у спірних правовідносинах, а також враховуючи неспівмірність заявленої до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд прийшов до вірного висновку про зменшення в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України арифметично-правильного та обґрунтованого розміру заявленої до стягнення пені до 6000,00 доларів США, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі 4000,00 доларів США та зменшеної судом суми пені у розмірі 6000,00 є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судовий збір пропорційно до задоволених вимоги у розмірі 7041,61 грн. (46,51%) На підставі викладеного,

Outcome: partial