Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

16 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Міронекс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» та просив: - усунути перешкоди у користуванні підвалом, сходовими клітинами, кладовками, горищем, котельнею літера «1Б» загальною площею 25,9 кв.м, гаражем літера «1В» загальною площею 94,1 кв.м та іншими допоміжними приміщеннями будівлі, що розташовані за адресою [ADDRESS] , шляхом забезпечення доступу до цих приміщень; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 28 лютого 2015 року між фермерським господарством «ВМС» та товариством з обмеженою відповідальністю «Міронекс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. за реєстровим номером 268. В обгрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до договору дарування від 17 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Вакарєвою О.В. (реєстраційний №786), є власником приміщення ресторану «Європа» (загальною площею 268,6 кв.м, основною площею 193,0 кв.м), гаража та приміщення холодильних камер, які знаходяться по [ADDRESS] . ТОВ «Міронекс» є власником цілісного майнового комплексу готелю (далі ЦМК) «Случ», розташованого по [ADDRESS] , до складу якого входять: будівля готелю з підвалом А-ІІІ загальною площею 1749,5 кв.м; котельня Б площею 13,7 кв.м.; гараж В загальною площею 94,1 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2015 року, укладеного з Фермерським господарством «ВМС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущеко Н.М. (реєстраційний номер 268). Указаний ЦМК ФГ «ВМС» придбало в акціонерного товариства «Ортекс» на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 2004 року. У свою чергу АТ «Ортекс» набуло права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 1997 року, укладеного з Фондом державного майна України по Старокостянтинівському районі. Зазначав, що відповідно до п.8.1. договору купівлі-продажу від 11 серпня 1997 року продавець гарантував, що об`єкт приватизації не входить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, хоча на момент продажу в підвальному поверсі цілісного ЦМК було розміщено сховище цивільного захисту 384033 група А, площею 400 кв.м., віднесене до фонду захисних споруд цивільного захисту області, що є приміщенням, що не входить до об`єктів приватизації. Стверджував, що АТ «Ортекс» набув у власність готель «Случ» (3-х поверхову будівлю загальною площею 841 кв.м., як зазначалось у газеті «Життя Старокостнтинівщини» від 20 листопада 1996 року про виставлення на приватизацію об`єкту готелю без підвалу, котельні та гаражу як його складових, а тому ФГ «ВМС» не набуло їх у власність та не могло відчужити їх ТОВ «Міронекс» на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2015 року. Тому відомості, внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (запис № 6149520) про реєстрацію права власності за ФГ «BMC» на ЦМК готелю «Случ»: готель позначений в плані «А-ІІІ», підвал позначений в плані «1», загальна площа об`єкту нерухомого майна 1731,9 кв.м. на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 25 червня 2014 року, з урахуванням змін, внесених державним реєстратором Терешуком А.А. про належність ФГ «ВМС» гаражу загальною площею 94,1 кв.м. «1В» та котельні площею 25,9 кв.м. «1,Б» не відповідають дійсній площі належного ФГ «ВМС» нерухомого майна, на підставі яких у подальшому приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Галущенко Н.М. було посвідчено договір купівлі-продажу 28 лютого 2015 року та вчинено запис № 8899965 про право власності на ЦМК готелю «Случ», безпідставно зазначено загальну площу об`єкту нерухомого майна 1749,5 кв.м., що на 17,6 кв.м більше, ніж зазначено в записі про реєстрацію права власності за № 6149520 стосовно одного і того ж об`єкту нерухомого майна, а також зазначено складовою об`єкта підвал «а1». Оскільки запис про право власності за № 6149520 вчинений з порушенням норм чинного законодавства, оспорюваний договір купівлі-продажу від 28 лютого 2015 року за реєстровим номером 268 не відповідає нормам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", бо в об`єкт нерухомого майна, який є предметом вказаного договору увійшли об`єкти загального користування (підвальний поверх), сховище цивільного захисту 384033 група А, площею 400 кв.м., яке не може перебувати у приватній власності, тому цей договір відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Уважав, що оскільки належні сторонам нежитлові приміщення межують, вони є співвласниками цього майна, тому відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення готелю «Случ»: підвал, сходові клітини, кладовки, горище, котельня літера «1Б» гараж літера «1В» є приміщеннями загального користування, які необхідні для їх обслуговування, ТОВ «Міронекс» порушє його права, не допускаючи позивача до цих приміщень. Ураховуючи викладене, просив усунути йому перешкоди зазначеними допоміжними приміщеннями будівлі, що розташовані за адресою [ADDRESS] та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 лютого 2015 року. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11 грудня 2020 року представник відповідача ТОВ «Міронекс» адвокат Євдоченко Н.Д. подала відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позову просила відмовити. Указувала, що оскільки на момент виникнення права власності у ТОВ «Міронекс» 28 лютого 2015 року, [PERSON] , який набув право власності ще в 26 травня 2003 року, вже мав певний обсяг прав щодо належних йому нежилих приміщень і будь-яких заперечень щодо площі набутих попередниками відповідача приміщень не заявляв, тому його твердження про порушення його прав оскаржуваним договором не відповідає дійсним обставинам справи. Доводи позивача про те, що ФГ «ВМС» не мав права на відчудження приміщення такою площею спростовується змістом договору та відомостями з Державного реєстру речових прав на майно, а тому нотаріус діяла в межах Закону «Про нотаріат» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Стверджувала, що сторони не є співвласниками приміщень загального користування, що було встановлено постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі №683/1920/18. 25 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 27 травня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника [PERSON] [PERSON] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 серпня 2021 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . 30 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Міронекс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., [PERSON] , третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» про усунення йому та [PERSON] перешкод у користуванні підвалом, сходовими клітинами, кладовками, горищем, котельнею літера «1Б» загальною площею 25,9 кв.м, гаражем літера «1В» загальною площею 94,1 кв.м та іншими допоміжними приміщеннями будівлі, що розташовані за адресою [ADDRESS] , шляхом забезпечення доступу до цих приміщень, а також просив - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 28 лютого 2015 року між фермерським господарством «ВМС» та товариством з обмеженою відповідальністю «Міронекс», з підстав, наведених у позові [PERSON] . Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2021 року на виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до спільного розгляду. 17 січня 2022 року представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому просила у задоволенні позову відмовити, оскільки він не відповідає вимогам ст.193-194 ЦПК України щодо зустрічного позову, які застосовуються до вимог особи із самостійними вимогамизхокрема не містить самостійні вимоги щодо предмета позову. Позов [PERSON] є ідентичним із первісним, відповідачем зазначено його дружину [PERSON] , однак не вказано, чим вона порушила його права, а з його змісту убачається, що позов заявлений ним в її інтересах. Уважала доводи позивача про те, що сховище цивільного захисту №384033 площею 400 кв.м. в підвалі готелю «Случ» не підлягало приватизації та не могло бути предметом договорів купівлі-продажу безпідставними, оскільки згідно технічної документації у підвалі будівлі готелю станом на 15 жовтня 1996 року приміщення такою площею відсутнє. Крім того, згідно довідки від 19 червня 2014 року №177 у складі готелю ЦМК «Случ» перебуває готель АІІІ загальною площею 1731,9 кв.м., БІ пральня (збудована самочинно) та гараж В1 (не потребує узаконення, загальна площе збільшилась за рахунок поточного ремонту. При цьому станом на 2014 рік будівля Б1 мала функціональне приміщення пральня, а не котельня, самочинно збудована попередниками відповідача, за призначенням як котельня ніколи не використовувалась, оскільки опалення будівлі готелю «Случ» здійснюється від централізованої мережі теплопостачання, монтаж тепломережі якого здійснено ТОВ «Міронекс» відповідно до проекту шляхом заведення труб через перший поверх готелю, а не через підвал, що підтверджується копією витягу з проекту будівництва тепломережі. Також доводи [PERSON] про безпідставне збільшення площі нерухомого майна, належного ТОВ «Міронекс» спростовуються технічною документацією, згідно якої площа до 1749.5 кв.м. змінилась внаслідок переобладнань та поточного ремонту. Протокольною ухвалою від 20 січня 2021 року у зв`язку із залученням [PERSON] , як третьої особи із самостійними вимогами ухвалено розпочати розгляд справи спочатку та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2022 року призначено у справі будівельно-технічну експертизу, у зв`язку із чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 липня 2024 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 05 грудня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] , третя особа із самостійними вимогами [PERSON] , приватний нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., третьої особи без самостійних ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. 08 липня 2021 року приватний нотаріус Галущенко Н.М. подала заяву, у якій просила у задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити у її відсутності. Зазначала, що під час посвідчення спірного договору нею були встановлені особи, перевірена їх дієздатність та правоздатність, правовстановлюючим документом на об`єкт продажу був договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Лавутою Т.О. 23 лютого 2004 року за номером 493, дублікат якого виданий тим же нотаріусом 25 червня 2014 року №622, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №6149520. Представник позивачки [PERSON] адвокат Звонарьов В.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові та зазначив, що договір купівлі продажу від 11 серпня 1997 року, укладений ТОВ «Ортекс» з Фондом державного майна України по Старокостянтинівському районі містить посилання на документи, які не були надані на вимогу суду Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом, не містять відомостей про площу приватизованого приміщення, яке було набуте у власність ТОВ «Ортекс». Звертав увагу, що зазначені у позовній заяві допоміжні приміщення необхідні для обслуговування належного позивачці ресторану «Європа», оскільки в підвалі знаходяться відповідні комунікації водопостачання, а котельня може використовуватись для опалення ресторану. Уважав, що спірним договором порушено право [PERSON] на користування належним їй нерухомим майном. Представники відповідача ТОВ «Міронекс» адвокати Євдоченко Н.Д. та Смішна І.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, наведених у відзивах на позови, оскільки уважали, що норми законодавства «Про житлово-комунальні послуги» не можуть застосовуватись до правовідносин між сторонами щодо користування допоміжними приміщеннями, оскільки врегульовані спеціальними законами «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Відповідно до висновку будівельно-технічної експертиз від 25 червня 2024 року в приміщеннях ТОВ «Міронекс» відсутні приміщення, необхідні для обслуговування приміщень, належних [PERSON] . Гараж був також набутий їх попередником [PERSON] , однак переобладнаний в приміщення холодильних камер, а котельня ніколи не використовувалась за призначенням і в приміщенні готелю організоване централізоване обладнання. Уважали, що позивачами не доведено порушення їх права спірним договором, обраний спосіб захисту є неефективним, оскільки визнання недійсним договору не відновить порушені, на їх думку, права. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані ними докази, суд дійшов висновку про таке. Відповідно до частини першоі? статті 16 ЦК Украі?ни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своі?х порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно зі статтею 41 Конституціі? Украі?ни, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєі? інтелектуальноі?, творчоі? діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлении? права власності. Право приватноі? власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу кореспондуються нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування, розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності, обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилами ст.391 ЦК України власник (титульний володілець) має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування, розпорядження майном. У відповідності до ст. 81 ЦПК Украі?ни, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своі?х вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що первісному позивачу\~ [PERSON] \~на підставі\~договору дарування\~від 17\~квітня 2003\~року,посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Вакарєвою О.В. (реєстраційний №786), належало приміщення ресторану «Європа» (загальною площею 268,6 кв.м, основною площею 193,0 кв.м) гараж та приміщення холодильних камер, які знаходяться по [ADDRESS] , які належали дарувальнику - приватній комерційній виробничій фірмі «Дві Олени» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого завідувачем Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Почтальйон М.І. 29 жовтня 1996 року (Т.1 а.с.21). Згідно витягу зДержавного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності\~від 05\~травня \~2021\~року [PERSON] \~набула право\~власності на\~нежитлове приміщення\~загальною площею\~282,6\~кв.м.\~по [ADDRESS] ,\~позначене на\~плані літерою\~"А",\~реєстраційний об`єкт\~нерухомого майна\~№142403568108,\~яке належало\~ [PERSON] \~(Т.1\~а.с.246) ТОВ «Міронекс» є власником цілісного майнового комплексу готелю «Случ», що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з будівлі готелю з підвалом літ. «А-ІІІ», загальною площею 1731,9 кв.м, котельні літ. «1Б» загальною площею 25,9 кв.м, гаражу літ. «1В» загальною площею 94,1 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2015 року, укладеного з Фермерським господарством «ВМС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущеко Н.М. (реєстраційний номер 268), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №394397568108 (Т.1 а.с.9,20) Відповідно до\~умов вказаного\~договору ЦМК,\~що є\~предметом договору,\~ належав\~продавцю ФГ\~«ВМС» на\~підставі договору\~купівлі-продажу,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Старокостянтинівського\~районного нотаріального\~округу \~Лавутою Т.О. 23 лютого 2004 року, укладеного між ФГ «ВМС» та акціонерним товариством «Ортекс». Як убачається із договору купівлі-продажу від 23 лютого 2004 року предметом договору є ЦМК готелю «Случ» загальною площею 1726 кв.м. та належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 11 серпня 1997 року, укладеного між ТОВ «Ортекс» та Фондом державного майна України по Старокостянтинівському районі. (Т.1 а.с.11) Сторони є власниками нежитлових приміщень, право власності на яке у їх попередників виникло внаслідок приватизації. Звертаючись в суд з позозовами, Фурсові вказували на те, що внаслідок придбання сторонами об`єктів нерухомого майна в одній будівлі, в зв`язку з відсутністю, на їх думку норм, які регулюють спірні правовідносини, відповідно до рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року по справі № 4-рп/2004, за аналогією закону у сторін відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виникло право спільної сумісної власності. Тому допоміжні приміщення: підвал, сходові клітини, кладовки, горища, котельня, гараж «1В» є приміщеннями загального користування, які необхідні для обслуговування готелю «Случ» та нежилих приміщень за адресою [ADDRESS] . ТОВ «Міронекс» не допускає позивачів до них, чим порушує їх права як співвласників. Зазначали, шоТОВ «Ортекс» набули об`єкт нерухомого майна в ході приватизації, який включав сховище цивільного захисту у підвальному приміщенні, яке не підлягало приватизації, а тому не мали право відчуджувати нерухоме майно площею 1731,9 кв.м, з підвалом, гаражем та котельнею. Згідно з ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно з\~ст.5\~ЦК України\~акти цивільного\~законодавства регулюють\~відносини,\~які виникли\~з дня\~набрання ними\~чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Як установлено судом, майновий комплекс готелю «Случ», в якому сторони набули нерухоме майно, підлягав приватизації як окреме індивідуально визначене майно нежитлового фонду, що належало до державної власності, відносини його відчудження були врегульовані Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», а тому підстави для застосування аналогії закону відсутні, що відповідає позиції Вищого господарського суду України (постанова від 25.06.2009 у справі № 40/167). Крім того, рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року по справі № 4-рп/2004, на яке посилається Позивач, стосується офіційного тлумачення положень пункту 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» . Майно, право власності на яке є предметом спору між сторонами, не було майном, віднесеним до державного житлового фонду, який відповідно до ст. 4 ЖК УРСР включав жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі. Але з огляду на те, що Закон України «Про приватизацію майна невеликих державних підприємств» був чинним з 07 липня 1992 року, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду`і за аналогією. Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» було визначено об`єкти малої приватизації. Це єдині майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені в самостійні суб`єкти господарювання - юридичні особи (у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації), на яких середньооблікова чисельність працюючих за звітний (фінансовий) рік не перевищує 100 осіб, а обсяг валового доходу від реалізації продукції (робіт, послуг) за такий період не перевищує 70 мільйонів гривень та/або вартості майна яких недостатньо для формування статутного капіталу акціонерного товариства, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких вони розташовані (група А). Цілісний майновий комплекс готелю «Случ» відповідав вимогам цього Закону щодо об`єкта малої приватизації. У відповідності до п.3 ст. 2 вказаного Закону будівлі (споруди, приміщення) приватизуються разом з розташованими в них об`єктами приватизації, крім випадків відмови покупця від приватизації будівлі (споруди, приміщення), в якій розташований об`єкт, що приватизується шляхом викупу, або якщо на це немає прямої заборони відповідно Фонду державного майна України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи місцевої Ради відповідного рівня». Відповідно до п. 4 ст. 2 зазначеного Закону якщо в нежилих приміщеннях будинку, що є державною власністю, розміщується два або більше державних чи заснованих на оренді державного майна підприємств, то у разі прийняття рішення про приватизацію одного чи кількох із них займані ними приміщення, за відсутності заборони на приватизацію цього будинку, приватизуються разом з іншим майном підприємства після закріплення за названими співкористувачами займаних ними приміщень на праві повного господарського відання, оперативного управління або на договірних засадах. Таким чином, обов`язковою передумовою проведення приватизації майнового комплексу державного підприємства, яке знаходиться в одній будівлі з іншими державними підприємствами, було закріплення за користувачами тих приміщень, які вони займали. У відповідності до умов договору купівлі-продажу від 11 серпня 1997 року, укладеного між Фондом державного майна України по Старокостянтинівському районі та АТ «Ортекс», об`єктом приватизації було державне майно ЦМК - готелю «Случ» за адресою [ADDRESS] . Майно підприємство включало в себе всі його пасиви і активи, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з протоколом інвентаризаційної комісії. Відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів, яка була чинною на момент проведення оцінки до основних фондів (засобів) відносилися будівлі, споруди, устаткування, обчислювальна техніка, приладдя, транспортні засоби, інструменти, інвентар та інші матеріальні цінності (засоби праці), що діють у натуральній формі протягом тривалого часу та вартість яких поступово зменшується у зв`язку із зносом. Облік руху та наявності будівель, споруд, їх структурних компонентів та передавальних пристроїв, включаючи частини будівель, відображався у бухгалтерському обліку у вартісному виразі. Таким чином, у розділі активи було відображено вартість основних засобів, що були закріплені за ЦМК, зокрема, повністю розмежовані приміщення в будівлі готелю «Случ». Тому твердження представника [PERSON] про відсутність в умовах договору купівлі-продажу від 11 серпня 1997 року відомостей про перелік приміщень набутих АТ «ОРтекс», а також в Хмельницькому обласному державному нотаріальному архіві, де зберігались оригінали документів, що були підставою для укладення вказаного договору акту приймання-передачі, який мав бути підписаний між Фондом держмайна та АТ «Ортекс» є безпідставними, оскільки такі документи містять акт оцінки ЦМК від 12.05.1997, у якому визначено вартість майна згідно передаточного балансу, який включав розділи, визначені чинним законодавством на момент його складання вартість основних засобів 330939 грн., залишкова 221180, а обсяг приватизованого майна, яке перейшло у власність АТ «Ортекс» повністю відображено в інвентарній справі. У судовому засіданні під час підготовчого провадження позивачка [PERSON] не заперечувала, що приміщення ресторану «Європа» були придбані її попередниками раніше, ніж відбулася приватизаація ЦМК готелю «Случ» попередником відповідача. До такого придбання було складено технічну документацію на будівлю готелю «Случ» та усі приміщення були закріплені за їх користувачами. Технічна документація на колишній ресторан «Європа», досліджена судом, дозволяє встановити перелік приміщень, речові права на які були набуті правопопередниками позивача в процесі приватизації. Зокрема, приміщення ресторану «Європа», які включали як основні так і допоміжні приміщення, вилучені з інвентарної справи та перенесені у окрему інвентарну справу; а приміщення, які перебували у користуванні підприємства готелю «Случ» також були закріплені за об`єктом приватизації ЦМК готелю «Случ» відображені в інвентарній справі № 52. Приватизація приміщень, закріплених за рестораном «Європа» відбулась раніше приватизації ЦМК готелю «Случ». ЦМК готелю «Случ» до проведення приватизації перебував у підпорядкуванні іншої, ніж ресторан «Європа» структури, комбінату комунальних послуг. Згідно інвентарної справи № 52, яка велася комунальним підприємством Старокостянтинівське бюро технічної інвентаризації до 2014 року, первинна технічна інвентаризація нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , проводилась 15 жовтня 1996 року та в приміщення готелю було вбудовано приміщення ресторану «Случ» (у подальшому «Європа»). Відповідно до приміток, що містяться в експлікації приміщень першого поверху, приміщення ресторану загальною площею\~ 270,6 кв.м (як основні так і допоміжні) виокремлені та перенесені в окрему інвентарну справу, у зв`язку з чим до плану першого поверху будівлі готелю внесено зміни щодо загальної площі приміщень першого поверху готелю з 564,8 кв.м на 294,2 кв.м. Відповідно до плану приміщень готелю «Случ», виготовленого на підставі заяви АТ «Ортекс» від 14.08.1997 року, приміщення готелю «Случ» складалося з приміщень загальною площею 1728,7 кв.м: підвалу площею 314,6 кв.м, приміщень першого, другого та третього поверхів загальною площею відповідно 294,2 кв.м, 561,6 кв.м та 559,3 кв.м. Ця обставина свідчить про те, що в процесі підготовки до приватизації ЦМК готелю «Случ» було виконано вимоги Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» в тій редакції, яка діяла на момент укладання договору купівлі-продажу від 11 серпня 1997 року в частині закріплення за кількома користувачами однієї будівлі (готелем «Случ» та рестораном «Європа»), в якій розміщувалось кілька державних підприємств, займаних ними приміщень: як основних так і допоміжних. Інформація, що міститься у копії однієї зі сторінок газети «Життя Старокостянтинівщини» від 20 листопада 1996 року про те, що на приватизацію виставлено об`єкт готель « [INFO] » за адресою [ADDRESS] , призначення об`єкта готельні послуги, відомості про обсяг послуг на 1995 рік, земельна ділянка 0,1 га, (не розбірливо) __поверхова будівля, площа приміщень 841 кв.м, рік забудови 1965, не є належим та допустимим доказом того, що ТОВ «Ортекс» внаслідок приватизаціі набув приміщення саме площею 841 кв.м, оскільки зі змісту вказаного оголошення не зрозуміло який вид площі, зазначено у оголошенні - загальної чи площі готельних номерів. Доводи представника позивачки про те, що у будівлі готелю знаходилося сховище цивільного захисту № 384033, яке не підлягало приватизації, а тому перебуває у спільній власності сторін, є безпідставним. Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" не містив обмежень щодо приватизації приміщення, в якому знаходилася споруда цивільного захисту. Декретом Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 26-92 (мав силу закону), яким затвердженого Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (у редакції, чинній станом на дату приватизації), не було встановлено заборони на приватизацію сховищ цивільного захисту. Заборону на приватизацію або іншим способом відчуження сховищ цивільного захисту було встановлено у зв`язку з приведенням вказаного Закону у відповідність норм до Кодексу Цивільного захисту у 2011 році, тобто після спливу 14 років після проведення приватизації спірного майна, а тому вказана норма відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі. Розміщення у підвалі будівлі ЦМК готелю «Случ» сховища цивільного захисту № 84033 площею 400,00 м., технічною документацією не підтверджується, оскільки згідно інвентарної справи №52 приміщення такої площі у підвалі відсутнє, його місцезнаходження та план у ній не відображено. Про його конкретне місцезнаходження у підвалі приміщення Фурсові також не вказували. Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 03.08.2020 №204/2020-р, установлено факт відсутності захисної споруди цивільного захисту за обліковим номером 84033 та виключено її з обліку фонду захисних споруд, вказане розпорядження не свідчить про те, що захисна споруда цивільного захисту за обліковим №84033 перетворена на захисну споруду (протирадіаційне укриття) з обліковим №86300 та що вона розташована в підвалі готелю «Случ» по [ADDRESS] . Саме існування в підвалі приміщення цивільного захисту не свідчить про наявність у позивачів будь-яких прав на вказану захисну споруду цивільного захисту, та відповідно обґрунтованості їх вимог щодо усунення перешкод в користуванні підвалом. Проведеною по справі будівельно-технічною експертизою від 25 червня 2024 року, установлено, що: - приміщення (підвал, сходинкові клітини, котельня літера «1Б») розташовані за адресою по [ADDRESS] належать виключно до нежитлових приміщень призначених для забезпечення функціонування цілісного майнового комплексу готелю «Случ»; - в підвалі ЦМК «Случ» наявні мережі водопостачання без запірної арматури та каналізації, що обслуговують нежитлове приміщення (ресторан «Європа») площею 282,6 м.кв. по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] ; -\~ в приміщеннях (підвал, сходинкові клітини, котельня літера «1Б») розташовані за адресою по [ADDRESS] , призначених для забезпечення функціонування ЦМК готелю «Случ», який належить ТОВ «Міронекс» та нежитлового приміщення, яке належить [PERSON] відсутні місця загального користування. Твердження представника позивача про те, що для обслуговування мережі водопостачання їй необхідний доступ до підвалу, де заходяться вказана мережа, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до п. 3 Розділу ІІ Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України межею розподільчих мереж, які обслуговує виконавець послуги з централізованого водопостачання / централізованого водовідведення, є перший колодязь із запірною арматурою у місці приєднання до водопровідної мережі споживача відповідно до акта розмежування майнової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Відповідно межа балансової належності проходить в місці встановлення запірної арматури. Оскільки відповідно до мотивувальної частини зазначеного висновку експерта в підвалі наявні мережі водопостачання, що обслуговують нежитлове приміщення, належне [PERSON] без запірної арматури та каналізації, тобто колодязь водозапірної арматури, що є межею розподільчих мереж, знаходиться за межами підвалу, відповідальність за обслуговування мережі до запірної арматури несе ТОВ «Міронекс», а тому у Фурсових відсутні підстави для доступу у підвал приміщення готелю «Случ». Таким чином, твердження позивача про наявність у будівлі готелю приміщень, призначених для обслуговування двох об`єктів нерухомого майна, спростовано матеріалами справи. Не ґрунтуються на вимогах закону, наведених вище і доводи [PERSON] про те, що котельня та гараж необхідні для обслуговування належних їм приміщень. Так, будівля, позначена на плані Б1, мала функціональне призначення пральня, змінила функціональне призначення на котельню з 2014 року перед укладанням оспорюваного договору від 28 лютого 2015 року, що спростовує твердження позивача про те, що його правопопередник користувався приміщенням котельні за йотго призначенням з моменту придбання приміщень ресторану «Європа». Обсяг прав [PERSON] , як правонаступника [PERSON] обмежується правом володіння, користування та розпорядження приміщенням ресторану «Європа» та допоміжними приміщеннями, які були призначені для його олбслуговувапння - гаража та приміщення холодильних камер по [ADDRESS] . Договір дарування від 17 квітня 2003 року не містить відомостей про наявність у [PERSON] речового права на чуже майно або відомостей про наявність права спільної власності на зазначене ним в позові майно, які переходять від його правопопередників. Із зазначеного вбачається, що [PERSON] і [PERSON] також не набули таких прав. Відсутність між сторонами відносин спільної сумісної власності встановлено постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 червня 2020 року при розгляді справи 683/1920/18, яким вирішувався спір про усунення перешкод в користуваанні майном, зокрема і спірним підвалом за інших обставин, зокрема зазначено, що [PERSON] та ТОВ «Міронекс» на праві спільної сумісної власності належать лише несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будівлі, зокрема стіни і фасад будівлі, а віднесення підвалу до споруди циільного захисту не підтверджує право власності [PERSON] на нього. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ураховуючи вищевикладене, досліджені судом докази, встановлені на їх підставі фактичні обставини та норми права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що Фурсовими не доведено існування між ними та відповідачем відносин спільної сумісної власності, чи іншого речового права, яке б надавало їм право користування допоміжними приміщеннями нерухомого майна, належного відповідачу, відтак у них відсутнє право вимагати усунення перешкод в їх користуванні. Тому позовна вимога про усунення перешкод в користуванні допоміжними приміщеннями у зв`язку з недоведеністю порушеного права задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений.\~Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі\~\~№ 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що\~підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу.\~Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.\~Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення\~про її порушене право та/або охоронюваний інтерес\~та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). Одним із способів захисту\~цивільних прав та інтересу\~є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення,\~чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне\~цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість\~законної реалізації заінтересованою особою її прав\~(такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він\~забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення -\~гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб\~досягнення мети правосуддя\~та\~процесуальну економію. Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу,\~як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення\~цивільних прав\~та інтересів або ж їх відновлювати.\~По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й\~чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень),\~повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме:\~має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором\~і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому\~відсутність порушення прав та законних інтересів позивача\~є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові\~(така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі\~\~№ 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 28 лютого 2015 року ФГ «ВМС» та ТОВ «Міронекс», на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, Фурсові вказували, що приватним \~нотаріусом \~Київського міського\~нотаріального округу\~Галущенко Н.М.\~ порушені вимоги Законів України «Про нотаріат» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки на момент укладення спірного договору відомості щодо площі та складу об`єкту відчужуваного нерухомого майна, зазначені у Державному реєстрі речових право на майно не відповідали правовстановлюючим документам на вказане нерухоме майно, тобто ФГ «ВМС» не мав права відчуджувати нерухоме майно зазначеного в договорі складі та площею. Разом з тим, Фурсовими не зазначено, які саме майнові права чи законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором\~і в результаті визнання недійсним буде захищено та відновлено, не просили застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню чи односторонню реституцію. На переконання суду, визнання недійсним договору купівлі продажу від 28 лютого 2015 року не може відновити їх права, порушені, на їх думку, при його укладенні, оскільки [PERSON] набули право власності на належне їм нерухоме майно у 17 квітня 2003 року, тобто раніше за укладення оспорюваного правочину, його предметом не було майно, належне позивачам на законних підставах, тобто у них відсутній власний інтерес. Ураховуючи вищевикладене, відсутність порушення прав та законних інтересів Фурсових \~є самостійною, достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 28 лютого 2015 року. Саме лише твердження позивачів про невідповідність складу та площі відчужуваного майна, правовстановлюючим документам на нього, що також не відповідає дійсним обставинам справи, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-проджажу. При цьому встановивши, що оспорюваний інтерес не порушує прав і законних інтересів позивачів , суд не має вдаватись до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та\~правової оцінки по суті спору,\~встановлення обставин наявності/відсутності\~\~підстав для визнання договору недійсним, з огляду на встановлену відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові\~. Таку правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі\~\~\~№ 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. З огляду на викладене, суд не убачає підстав для надання оцінки дотримання нотаріусом вимог Законів України «Про нотаріат» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при реєстрації спірного договору. Представником відповідача Смішною І.В. подавалась заява про застосування строку позовної давності з тих півдстав, що з моменту набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно у 2003 році останній мав можливість довідатись про стан своїх майнових прав, однак звернувся до суду з вказаним позовом лише в листопаді 2020 року, без зазначення часу, коли саме дізнався про їх порушення, разом з тим посилався на докази, які вже, можливо, втратили достовірність із плином часу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року « Про судовіе рішення у цивільній справі», суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з підстав застосування позовної давності, якщо стороною у спорі, зроблено відповідну заяву до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] та третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] у повному обсязі саме з підстав недоведеності позовних вимог. Суд уважає за необхідне зазначити, що позов особи із самостійними вимогами [PERSON] хоч і не відповідає вимогам ст.193-194 ЦПК України щодо зустрічного позову, які застосовуються до вимог особи із самостійними вимогами, оскільки не містить самостійної вимоги до відповідачів, позовні вимоги та їх обґрунтування є ідентичним із позовними вимогами [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , тому підстави для відмови в його позові наведені в мотивувальній частині рішення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, витрати на сплату суового збору покладаються на позивачів. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України до закінчення судових дебатів представниками позивача зроблено заяви розмір витрат, які сторона відповідача сплатила з розглядом справи, які буде вирішено в порядку ухвалення додаткового рішення відповідно до ст. 246 ЦПК України.

Outcome: dismissed