Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. До Святошинського районного суду міста Києва 02.12.2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 01.12.2021 року у розмірі 6 192 Євро та 3% річних від простроченої суми у розмірі 514,67 Євро, а також судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позовну заяву мотивує тим, що 01.12.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в простій письмовій формі, що підтверджується власноручною розпискою відповідача. За умовами договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 500 Євро з кінцевим терміном повернення до 13.12.2021 року з урахуванням відсотків у розмірі 480 Євро. У період з 2022 по 2024 роки відповідач частково повернула позивачу 2 788 Євро, що визнається позивачем. Таким чином, станом на момент подання позову залишок неповернутої суми позики становить 6 192 Євро. У зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення суми позики, позивач, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми. Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05.02.2025 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11.03.2025 року було задоволено клопотання позивача про опитування відповідача, як свідка, у порядку ст. 93 ЦПК України 11 березня 2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. 05.03.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому зазначено, що відповідач не погоджується з позовними вимогами. У відзиві представник відповідача вказує, що дійсно 01.12.2021 року між сторонами відбулася передача грошових коштів у розмірі 7 500 Євро, а не 8 500 євро, як зазначено позивачем у позовній заяві та розписці. Відповідач стверджує, що розписка була складена під тиском та містить неправдиву інформацію щодо суми позики та відсотків. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 01 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою відповідача. Відповідно до умов розписки, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) євро з кінцевим терміном повернення 13 грудня 2021 року з урахуванням відсотків у розмірі 480 (чотириста вісімдесят) Євро. Зі змісту вказаного документу боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальника. Позичальник відповідач [PERSON] у добровільному порядку суму боргу не повернула. У відповідності із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми боргу, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У своєму відзиві представник відповідача стверджує, що [PERSON] фактично отримала від позивача грошові кошти у розмірі 7 500 Євро, а не 8 500 євро, як зазначено у розписці. Дане твердження є безпідставним та спростовується наявним у матеріалах справи письмовим доказом - власноручною розпискою відповідача від 01.12.2021 року. Дана розписка є належним та допустимим доказом укладення договору позики саме на вказану суму. Посилання відповідача на складання розписки під тиском також є необґрунтованим. Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність будь-якого фізичного чи психологічного впливу з боку позивача під час складання розписки. У разі наявності таких обставин, відповідач мала право звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, чого зроблено не було. Письмові відповіді відповідача на запитання позивача, в частині зазначення іншої суми позики, є суперечливими наявному письмовому доказу - її ж розписці - та не можуть бути прийняті судом до уваги як належне спростування обставин, підтверджених письмовим доказом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач у відзиві та письмових відповідях стверджує про повне повернення суми позики. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту Відповідачем суду не надано. Позивач категорично заперечує факт повного повернення коштів та визнає лише часткове повернення у розмірі 2 788 Євро, що підтверджується його позовною заявою. Враховуючи відсутність будь-яких письмових доказів повернення решти суми позики (квитанцій, розписок позивача), твердження відповідача про повне виконання зобов`язання є безпідставними. Таким чином, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами факт укладення договору позики на суму 8 500 Євро та часткове повернення відповідачем 2 788 Євро. Залишок неповернутої суми позики становить 6 192 євро. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних 508, 37 доларів США, суд приходить до наступного висновку. Так, згідно вимогст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно дост.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Період прострочення основного грошового зобов`язання розпочався з 14.12.2021 року (наступного дня після встановленого договором строку повернення позики) та триває до моменту ухвалення рішення судом. Однак, суд враховує, що відповідно до перехідних положень ЦК України на час дії воєнного стану зупиняється нарахування штрафних санкцій та пені за невиконання чи несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Воєнний стан в Україні було введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який неодноразово продовжувався. Таким чином, нарахування 3% річних підлягає зупиненню з 24.02.2022 року. Отже, нарахування 3% річних є правомірним лише за період з 14.12.2021 року по 23.02.2022 року включно, що становить 71 день. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в розмірі 36,00 євро. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач свої зобов`язання у встановлений сторонами строк по договору позики не виконав, борг за договором не повернув та будь-яких конкретних доказів на спростування доводів позовних вимог не надав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 939,34 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом та судовий збір за витребування доказів у розмірі 484,48 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial