Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник - адвокат Марич Іван Юрійович, звернулися в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору служба у справах дітей Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В позовній заяві представник зазначив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з початку 2018 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, уклали шлюб 04 вересня 2018 року. [INFO] у них народився син [PERSON] . Проживали відповідачі у будинку позивачів (батьків [PERSON] ). На початку 2019 року відповідач [PERSON] посварився з дружиною і переїхав жити до своїх батьків в с.Велика Уголька та з того часу жодного разу не приходив до сина, не спілкувався з ним, ніяким чином не дбав про свого малолітнього сина [PERSON] , онука позивачів. Також представник зазначає, що у листопаді в 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний за рішенням Тячівського районного суду у справі №307/4806/23. Відповідачка [PERSON] , мати малолітньої дитини, з березня 2020 року переїхала жити до [PERSON] , мешк. [ADDRESS] , з яким проживає у фактичних шлюбних відносинах, народивши від нього двоє дітей. Представник зазначає, що малолітнього сина [PERSON] відповідачка [PERSON] залишила на повному утриманні та проживати з позивачами - бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] і з того часу зовсім не цікавиться долею свого сина, не надає кошти на його утримання, доручила фактично опікуватись своїм сином бабусі та дідусеві дитини, позивачам у справі, в тому числі, надаючи письмові згоди на багаторазові тимчасові поїздки дитини з бабусею за кордон. У серпні 2024 року позивачка повідомила орган опіки та піклування Бедевлянської сілької ради про те, що їхній онук [PERSON] позбавлений батьківського піклування, просила позбавити батьків їх прав та призначити її опікуном дитини, проте їй рекомендували звернутися до суду щодо позбавлення батьківських прав батьків дитини. Не зважаючи на те, що малолітній [PERSON] постійно проживає разом з бабусею та дідусем, перебуває на їх повному утриманні, він фактично позбавлений батьківського піклування, бо відповідачі по справі - батьки дитини, ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, навіть не цікавляться його життям, не дбають про його нормальне самоусвідомлення, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надають доступу до культурних та інших духовних цінностей. Крім того зазначає, що відповідачі не готували дитину до школи, не дбали про необхідні документи для зарахування дитини на навчання, не забезпечували її необхідним для відвідування школи та навчання. Також представник вказує на те, що виготовлення у майбутньому особистих документів (паспортів, проїзних документів), реєстрації місця проживання, навчання, виїзду за кордон, потребують письмові згоди батьків і дитина їх не зможе отримати, а відтак буде позбавлена таких прав внаслідок ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, а забезпечити у даному випадку права дитини може опікун (піклувальник). Бабуся з дідусем дбають про стан здоров?я онука, забезпечуючи його періодичне медичне обстеження. Мама дитини теж ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню та утриманню сина [PERSON] , не цікавиться його життям, не дбає про нього, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», і навпаки, своєю поведінкою, що виразилась у вчиненні кримінального правопорушення проти власності позивачів, негативно впливає на засвоєння дитиною загальновизнаних норм моралі. Отже, відповідачі понад 3 роки не дбають про дитину, і цей тривалий період є винною бездіяльністю батьків та умисним ухиленням від участі у їх вихованні та утриманні, що свідчить про свідоме нехтування відповідачами своїми батьківськими обов`язками, про те, що емоційний зв`язок між відповідачем та дитиною фактично відсутній. Представник вважає, що є достатньо переконливих і зважених аргументів, а також доказів які можуть вважатись виправданими для юридичного розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною і таке рішення закріпить фактичні обставини, що буде відповідати насамперед інтересам дитини, бо відповідачі не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовкою до самостійного життя, не спілкуються з дитиною, не намагаються допомогти позивачам забезпечити дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу. Така крайня байдужість негативно впливає на психічний стан дитини, як складову виховання. Просять суд позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягувати з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину з кожного, і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Марич І.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представники служби у справах дітей Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялися , а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч 7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати і утримувати дитину до досягнення повноліття, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON] народився [INFO] , батьком якого являється [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області 04 вересня 2018 року (а.с.9) Згідно нотаріально засвідченої заяви [PERSON] , зареєстрованої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бурда І.М. в реєстрі за №339, [PERSON] , [INFO] , надала свою згоду на багаторазові тимчасові поїздки малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до Словаччини, Угорщини, Чеської Республіки, Польщі, Румунії, Туреччини, Єгипту, Хорватії, інших країн Шенгенської угоди або країн Європейського союзу та Європи, в період з 25.06.2023 року по 25.06.2024 року з метою туристичного відвідування та відпочинку у супроводі бабусі [PERSON] , [INFO] (а.с.10). З постанови Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2020 року (справа №307/1034/20) вбачається, що [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП (а.с.11). Згідно вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 липня 2024 року (справа №307/1852/24) вбачається, що [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначено їй узгоджене угодою про визнання винуватості покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнену від призначеного покарання, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового злочину (а.с.12) Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 листопада 2023 року (справа №307/4806/23) шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13-14). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 квітня 2009 року (справа 2-360/09) визнано [PERSON] та [PERSON] власниками самовільно збудованого будинку [ADDRESS] (а.с.15). Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 травня 2009 року за №22801358 підтверджується факт реєстрації 21 травня 2009 року за [PERSON] та [PERSON] будинку, незавершеного будівництвом, [ADDRESS] (а.с.16). В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 29 липня 2024 року депутатом Бедевлянської сільської ради, зазначено, що за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] 1978 року народження, з чоловіком [PERSON] , 1978 року народження, у своїй приватній оселі. У них на утриманні перебуває онук [PERSON] , 2018 року народження, з самого народження, оскільки його батьки [PERSON] та [PERSON] не приймають участі у вихованні та утриманні своєї дитини. Матеріально-побутові умови проживання хороші (а.с.17). Згідно довідки Бедевлянської амбулаторії загальної практики сімейної медицини комунального некомерційного підприємства Тячівської районної ради Центру первинної медико-санітарної допомоги за №472 учень 1 класу загальноосвітнього навчального закладу Бедевлянського ліцею [PERSON] , [INFO] , пройшов обов`язковий медичний профілактичний огляд та є здоровим, наступний огляд в 2025 році (а.с.18). В довідці Бедевлянської амбулаторії загальної практики сімейної медицини комунального некомерційного підприємства Тячівської районної ради Центру первинної медико-санітарної допомоги за №456 зазначено, що дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує амбулаторію з метою профілактики, дитина здорова, з дитиною в медичний заклад завжди звертається бабуся [PERSON] . (а.с.19). З характеристики Бедевлянського сільського голови, виданої [PERSON] , [INFO] , мешканці [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] проживає у власному будинку, має середню освіту, перебуває в шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який перебуває за кордоном на заробітках. Разом з ними від народження проживає їхній онук [PERSON] , [INFO] . У будинку умови проживання задовільні, є все необхідне для розвитку дитини. Мама дитини на даний час не приймає участі у вихованні свого сина (а.с.20)ю З характеристики Бедевлянського сільського голови, виданої [PERSON] , [INFO] , мешканці [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , [INFO] . Від першого шлюбу у [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з бабусею [PERSON] , [INFO] . З [PERSON] народили двох дітей: сина [PERSON] та доньку [PERSON] . Скарги у виконком сільської ради на її адресу не поступали, порушень громадського порядку з її боку не відмічалося (а.с.21). Згідно висновку органу опіки та піклування Бедевлянської сільської ради від 15 жовтня 2024 року за №04 надано згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] , зареєстрованої в [ADDRESS] , проживає в [ADDRESS] , та [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.42-43). Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно з пунктами 15 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Пунктом 18 вказаної Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі №461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)». Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, а ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Судом встановлено, що на даний час відповідачі [PERSON] та [PERSON] дійсно не проживають зі своєю дитиною [PERSON] . Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Бедевлянської сільської ради від 15 жовтня 2024 року за №04, яким дано згоду на позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки він не достатньо обґрунтований та не свідчить про умисне ухилення відповідачів [PERSON] та [PERSON] від утримання та виховання своєї дитини, у зв`язку з чим потребує застосування до них такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що матеріалами справи не доведено факт умисного ухилення відповідачами [PERSON] та [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню і утриманню свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підстав для позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їхнього сина не має, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] відносно їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Згідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із батьків у даному випадку жодного правового значення не мають. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що на даний час малолітня дитина відповідачів [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні в позивачки [PERSON] , яка є її бабусею. Також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] матеріальної допомоги на утримання своєї малолітньої дитини не надають. При визначенні розміру аліментів на утримання однієї малолітньої дитини в межах заявлених позовних вимог суд враховує майновий стан позивачки, яка ніде не працює, проживає з неповнолітнім внуком та сама веде догляд за ним, встановлений законом мінімальний розмір аліментів на одну дитину, а також майновий стан відповідачів. А тому, суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання однієї малолітньої дитини слід задовольнити, стягувати з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь аліменти на утримання однієї неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з кожного, щомісячно, в межах заявлених позовних вимог, починаючи з 10 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати в частині сплати судового збору слід розділити між сторонами.

Outcome: partial