Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також стягнути аліменти на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони є батьками дітей, при цьому у шлюбі не перебували. Після визнання ним батьківства, на підставі акту про вибуття дітей в сім`ю від 23.05.2023 року йому було передано дітей. На теперішній час вони проживають разом з ним та знаходяться на його повному утриманні. Відповідач не піклується про дітей та не надає матеріальної допомогу на утримання дітей. У відповідача є ще одна дитина, відносно якої вона позбавлена батьківських прав та стягуються аліменти. Відповідач раніше притягувалась до кримінальної відповідальності. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з дітьми в обсязі для їх нормального самоусвідомлення. В зв`язку з самоусуненням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позивач просить позбавити останню батьківських прав відносно дітей та стягнути аліменти на їх утримання. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ковальовою Т.Ю. подано відзив, в якому вона просить в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач є матір`ю неповнолітніх синів. Бажає виконувати свої материнські обов`язки та піклуватися про своїх дітей, оскільки вона їх дуже любить і буде докладати всіх зусиль щодо належного виховання, піклування про їх духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначає, що відповідач веде нормальний спосіб життя, а не аморальний, як зазначав позивач. Крім того, вона не зловживає ні наркотичними засобами, ні алкогольними напоями, та не перебуває на обліку в психіатричній лікарні. [PERSON] завжди виконувала свої батьківські обов`язки, поки позивач не забрав дітей та не почав перешкоджати їх спілкуванню. Позивач не згадував про своїх синів та не піклувався про них, аж поки не було введено воєнний стан. До 19.06.2023 року діти перебували з відповідачем, відвідували навчальні заклади, що підтверджується відповідними довідками. Згідно з актом про фактичне проживання особи від 28.02.2024 року, наданим позивачем, останній з 20.09.2019 року проживає в [ADDRESS] , у той час, як неповнолітні сини [PERSON] та [PERSON] проживали до 2023 року включно із матір`ю. Позивач не опікувався дітьми та не мав жодного бажання підтримувати з ними зв`язок, не допомагав матеріально та не виявляв інтерес до їх внутрішнього світу, не створював умов для отримання ними освіти. Позивач звернувся в суд щодо позбавлення батьківських прав відповідача задля задоволення своїх особистих потреб - отримання відстрочки від призову під час мобілізації на період воєнного стану. Відповідач має змогу матеріально утримувати своїх дітей, адже вона працює в магазині « [INFO] » в м. Олександрія, отримує заробітну плату, яка дозволяє задовольнити потреби її неповнолітніх синів та забезпечити їм нормальний рівень життя. Згідно характеристики з місця реєстрації, [PERSON] характеризується позитивно, скарг від сусідів не надходило. Враховуючи, вище викладене просить відмовити в позові в повному обсязі. 04.03.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить відхилити відзив [PERSON] , посилаючись на те, що відповідач також є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відносно якого вона позбавлена батьківських прав, у зв`язку з наступним. У квітні 2013 року до служби у справах дітей надійшло повідомлення, що [PERSON] залишила дитину, взяла документи для консультації щодо подальшого лікування в м. Києві і не повернулася. Лікарі не могли зв`язатися з відповідачем, щоб відібрати заяву про надавання згоди на проведення оперативного втручання дитині. 22.04.2013 року працівниками кримінальної поліції був складений акт про покинуту дитину та направлено лист до служби у справах дітей з проханням встановити місце знаходження [PERSON] та відібрати в неї заяву на проведення операції. 30.04.2013 року службою було встановлено місце перебування відповідача, але остання заяву про згоду на проведення операції її сину [PERSON] не написала. 10.06.2013 року хлопчик був прооперований, але [PERSON] не цікавилися станом здоров`я дитини, не приходила до нього в лікарню. Неодноразові бесіди з відповідачем не дали жодних результатів, відповідач байдуже відносилася до своєї дитини. Згідно з рішенням №492 від 18.07.2013 року виконавчого комітету Олександрійської міської ради малолітній [PERSON] був направлений в будинок дитини, де дитина проживає по теперішній час. З огляду на зазначене, відповідач не лише залишила дитину, а ще й не дала згоду на операцію дитини, фактично дитина була врятована завдяки лікарям та виконавчому комітету Олександрійської міської ради. Вказані події наглядно демонструють виконання материнських обов`язків відповідача у відношенні до її рідної дитини. У відзиві не зазначено жодного доказу як відповідач бажає виконувати свої материнські обов`язки та піклуватися про своїх неповнолітніх синів. Згідно з інформацією ДФС відповідач не перебуває на обліку в органах ДФС, що спростовує факт того, що відповідач офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату. Позивач заперечує проти тверджень [PERSON] , що позивач забрав дітей у відповідача, оскільки дітей позивач забрав з Благодійного центру соціальної допомоги та реабілітації «Джерело життя». За весь період навчання синів в гімназії, відповідач не приділяла належної уваги навчанню та вихованню синів, не цікавилася їх шкільним життям, не забезпечувала належні умови для проживання та навчання, не реагувала на звернення класного керівника та у зв`язку з цим виникали конфліктні ситуації між адміністрацією закладу та відповідачем. З травня 2023 року навчанням та вихованням дітей займався позивач. Позивач заперечує проти тверджень адвоката, що неповнолітні діти проживають у небезпечному місті, яке постійно зазнає обстрілів, оскільки обстрілів зазнає будь-яке місто України, а тому твердження є маніпулятивним. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, з обставин викладених в позові. Додатково пояснив, що разом з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 2018 року. В них народилися діти, він працював вахтовим методом 20 діб через 10 діб, добре заробляв, чим більше працював тим більше приносив коштів, які відповідач витрачали не дуже гарно. Через деякий час спільного проживання в них почалися суперечки і в 2018 році вони остаточно розійшлися, а діти залишилися проживати з відповідачем. Він дітям постійно допомагав, раз на місяць приїздив в гості до своєї матері, кошти не надавав відповідачці, бо вона їх витрачала не за призначенням, а тому позивач купував дітям одяг та інше. Коли у 2019 році почалося он-лайн навчання позивач забезпечив дітей Інтернетом та придбав ноутбук, телефон все що необхідно було. Проте через півроку десь зник ноутбук, коли телефонував дітям, то міг додзвонитися лише раз на місяць, оскільки в них були проблеми з телефоном, і коли розмовляв по телефон то чув, як дітям хтось підказував, що говорити. Останній раз, коли не міг додзвонитися дітям більше трьох тижнів, то попросив свою матір перевірити дітей і та дізналася, що дітей забрали до дитячого будинку. Приїхав до відповідача і вони разом поїхали до служби у справах дітей, щоб вони їм допомогли повернути дітей. Після цього забрав дітей з собою, на даний момент він працює начальником охорони. Коли забрав дітей з дитячого будинку, то він заїхав на ринок і купив телефон, який дав відповідачу, щоб діти могли зателефонувати, проте вже через 3 дні діти не змогли їй додзвонитися. З травня 2023 року відповідач неодноразово змінювала номера, іноді телефонувала. Коли забрав дітей з дитячого будинку, то менший син [PERSON] не вмів ні читати, ні писати. Старший син [PERSON] приїздив в гості до своєї бабусі, а до матері не їздив. В спілкуванні не перешкоджав та не перешкоджає. В судовому засіданні відповідач заперечувала проти позову. Додатково пояснила, що вона любить своїх дітей і хоче щоб вони до неї повернулися. Раніше в неї в житті з`явилася тяжка життєва ситуація з алкоголем і не тільки. На той період життя в неї не було ні підтримки, ні близьких родичів, які б могли їй допомогти. З позивачем припинили проживати з 2018 року. Проживала самостійно і в неї почалися проблеми з алкоголем в 2022 році, вона особливо не приділяла уваги дітям. Визнає свої помилки, але діти ходили чистими та не голодними. В 2023 році у зв`язку з тим, що вона вела аморальний спосіб життя, випивала, то дітей забрали і вона тиждень була в лікарні, а потім через деякий час їх забрали до дитячого будинку. Щоб їх забрати потрібно було прийти в нормальний стан і піднятися на ноги. Приїхав відповідач і забрав дітей. З дітьми вона бачилася в 2023 році, коли вони приїздили до матері позивача. А в 2024 році бачила на автовокзалі [PERSON] , вони переговорили і все. Останній раз спілкувалася з дітьми телефоном в минулому році, до дітей не їздила, оскільки вона нещодавно влаштувалася на роботу і не мала змоги. Відносно старшої дитини вона відмовилась і її позбавили батьківських прав, оскільки злякалася за його життя, так як позивач вчиняв сімейне насильство щодо неї та її дитини. З цього приводу вона до поліції не зверталася. Позбавитись залежності їй допоміг її знайомий, вона пройшла курс реабілітації та зараз не вживає, працює, але не офіційно, має заробітну плату 11 тисяч гривень, підтримку дітям не надавала. Повідомила, що любить своїх дітей і хоче, щоб вони проживали з нею. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Ковальова Т.Ю. проти позову заперечувала в повному обсязі. Додатково пояснила, що у відповідача склалися тяжкі життєві обставини в 2022 році, але вона стала на шлях виправлення, в неї дійсно графік на роботі дуже напружений, вона навіть не змогла прийти до неї в офіс, щоб передати позовну заяву з додатками, тому представник відповідача їздила до відповідача в магазин «33 квадратних метри», щоб забрати ці документи, а також обговорити позицію щодо захисту, вона дуже переживає за роботу. На даний час відповідач в наркодиспансері на обліку не перебуває, що доводить той факт, що вона не зловживає алкогольними напоями чи іншими наркотичними засобами, на обліку у лікаря психіатра також не перебуває, вона любить своїх дітей, телефоном з ними спілкувалася. Характеристику з місця проживання має позитивну, скарг на неї не надходило. Батько не турбувався про дітей, поки їх не забрали до дитячого будинку, тому вважає, що все ж таки відповідач стала на шлях виправлення, наразі працює та бажає виховувати своїх дітей. Те, що вона не зверталася до органів опіки та піклування може бути пов`язано з юридичною необізнаністю. Відповідач хоче налагодити відносини і не бажає, щоб її позбавили батьківських прав. Щодо дитини [PERSON] , то вона визнає свою провину та в майбутньому планує звернутися із заявою про поновлення її батьківських прав. В судовому засіданні представник третьої особи Виконавчого комітету Олександрійської міської ради, як органу опіки та піклування, повідомив, що позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі. Додатково пояснив, що відповідача вони знають давно, оскільки неодноразово зустрічалися і багато обговорювалося ще по дитині [PERSON] , оскільки хлопчик був народжений з тяжкими хворобами, на сьогоднішній день він знаходиться в Знам`янці в інтернаті. Це дитина, яка сама себе не може обслуговувати, його постійно доглядають вихователі, дитина інвалід, за весь час відповідач не цікавилася дитиною, не дізнавалася який стан та чи був він здоровий. З відповідачем спілкувалися не один раз, вона приходила до соціальної служби, зараз в матеріалах справи знаходиться характеристика за її новим місцем проживання, але відсутні характеристики за старим місцем проживання. Оскільки неодноразово до служби у справах дітей зверталися із заявами голова ОСББ будинку, щоб вони звернули увагу на родину відповідача тому, що діти збирають горіхи, збирають каштани, ходять десь продають і таким чином заробляють собі кошти. Повідомив, що особисто приходив, будучи начальником служби у справах дітей, до відповідача з цього питання, бачив умови проживання, говорив, що їй потрібно було зробити, але відповідач не хотіла змінювати свій спосіб життя, не хотіла виконувати свої материнські обов`язки, відповідач самоухилилася шляхом ненадання уваги дітям. Коли служба розпочала збирати документи, щоб позбавити батьківських прав відповідача, до них звернувся батько дітей і коли відповідач прийшла до міської ради їй було рекомендовано, щоб не позбавити батьківських прав, їм потрібно встановити батьківство, нащо вони погодилися та пішли в відділ реєстрації актів цивільного стану. Тому служба припинила в 2024 році розгляд справи про позбавлення батьківських прав відповідача у зв`язку з тим, що діти набули родини та було сподівання, що відповідач виправиться та покращить свої життєво-побутові умови. Пройде лікування від залежності, буде цікавитися дітьми і у відповідача все налагодиться. Проте за 2 роки з моменту відібрання дітей по сьогоднішній день відповідач не виконує свої материнські обов`язки, не виправилася кардинально. Відповідач, як матір, повинна дати свою материнську любов, материнську ласку, дітям потрібні були мамині обійми, діти говорили, що їм хотілось, щоб мати їх обіймала, але вони за 2 роки не отримують цю ласку, тому як представник органи опіки і піклування та, знаючи цю родину і спілкуючись з відповідачем вважає, що дійсно вона на сьогоднішній день повинна бути позбавлена батьківських прав. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів щодо дитини, відносно якої позбавлена батьківських прав, працює, має кошти, однак не сплачує аліменти. Відповідач приходила до дітей, коли ті перебували в лікарні, а коли вже діти були в дитячому будинку, вона жодного разу туди не звернулася, із заявами до служби дітей щодо встановлення побачень теж не зверталася. Заслухавши вступне слово учасників справи, думку дитини та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши наявні у справі докази, суд доходить таких висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу до 2018 року. Позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про народження (т. 1 а. с. 11, 12). З вересня 2022 року відповідач перебувала під супроводом соціальних служб, у зв`язку з неналежним забезпеченням умов проживання, виховання та навчання своїх малолітніх дітей, що підтверджується листом Олександрійського міського центру соціальних служб (т. 1 а. с. 185). До травня 2023 року діти навчалися в навчальному закладі м. Олександрії та проживали разом з відповідачем, що підтверджується відповідними довідками та характеристиками з навчального закладу (т. 1 а. с. 164 - 166). В той же час, відповідно до характеристик дітей, наданих Ліцеєм №15 Олександрійської міської ради, мати не бере участі у навчанні дітей та не приділяє увагу вихованню дітей, на телефонні дзвінки класного керівника не відповідає. Зокрема, зовнішній вигляд Архипа неохайний, спостерігається несистематичне виконання домашніх завдань (т. 1 а. с. 186, 187, 209, 210). 05.05.2023 року у відповідача діти були вилучені працівниками поліції, доставлені до лікарні та в подальшому поміщені до дитячого будинку. Підставою для вилучення дітей стало виникнення пожежі в квартирі, в якій мешкала відповідач зі співмешканцем та малолітніми дітьми. Під час вилучення дітей відповідач перебувала в стані важкого алкогольного сп`яніння. При поміщенні дітей до лікарні, вони перебували у занедбаному стані, одяг забруднений. Працівниками поліції відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП (т. 1 а. с. 188 - 190, 208). 23.05.2023 року дітей з дитячого будинку передано позивачу та з того часу вони проживають разом з позивачем у м. Кривий Ріг, де відвідують навчальний заклад. Для дітей позивачем створені всі необхідні умови, за час навчання дітей в навчальному закладі відповідач їхніми успіхами не цікавилась (т. 1 а. с. 13, 14, 23, 24). Відповідач позбавлена батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , має заборгованість за аліментами в розмірі 216 000,00 грн (т. 1 а. с. 15 - 21, 202 - 207). З характеристики, наданої Головою правління ОСББ «Південний 56-А», вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . За час проживання ніяк себе не проявила, скарг від сусідів не було (т. 1 а. с. 166). Відповідач не перебуває на обліку у лікаря нарколога та у психіатричній лікарні, що підтверджується довідками №25 від 05.02.2025 року та №80 від 10.02.2025 року (т. 1 а. а. с. 163). З характеристики, виданої ОСББ по [ADDRESS] 20.02.2025 року, вбачається, що відповідач фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , до 01.06.2024 року, мала двох неповнолітніх синів, які проживали разом з нею. [PERSON] тривалий час не працювала, не намагалася працевлаштуватися, але вживала спиртні напої, чим дискредитувала себе як матір. Часто влаштовувала дебоші, скандали та не визнавала правил суспільного проживання в багатоквартирному будинку, що проявлялися в результаті нетверезого та аморального способу життя (т. 1 а. с. 208) Виконавчий комітет Олександрійської міської ради, як опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно її дітей. Обґрунтовуючи такий висновок, орган опіки та піклування посилався на те, що відповідач перебувала на обліку в службі у справах дітей як така, що опинилася в складних життєвих обставинах з 09.11.2022 року, оскільки вела асоціальний спосіб життя, зловживала спиртними напоями, злісно не виконувала батьківські обов`язки. У зв`язку із не виконанням своїх батьківських обов`язків, 15.05.2023 року дітей було передано до БФ «Джерело Життя», а вже з 23.05.2023 року діти були передані позивачу. З того періоду відповідач не цікавилась життям дітей (т. 1 а. с. 93). Судом, відповідно до ст. 171 СК України, заслухано думку [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що його батьки проживали разом, але через свої внутрішні конфлікти вони розійшлися і так сталося, що вони залишилися жити в м. Олександрії з мамою, а тато їм допомагав матеріально кожного місяця, іноді забирав до себе в м. Кривий Ріг, а тому вони мали змогу з ним бачитися. Якщо в них був телефон, оскільки не завжди була така можливість з ним поговорити, батько кожного місяця телефонував, навіть кожен тиждень. З матір`ю вони жили не дуже забезпечено, тобто іноді не вистачало коштів на продукти, іноді мама пила, не було чистого одягу вийти до школи. Їм допомагала бабуся (татова мама), тато, сусіди. Вчитися було важко, а матір не дуже цікавилися навчанням, тому уроки доводилося робити самостійно і ще допомагати своєму молодшому братові робити уроки. Також часто ходили гуляти з друзями тому, що вдома інколи було морально дуже важко жити, мама не працювала. Тиск проявлявся, коли мати в стані алкогольного сп`яніння, то вона кричала навіть, якщо якусь похибку зробили, то вже в усьому винні, могла сказати, що віддасть в дитячий будинок. В травні місяці 2023 року вони прийшли зі школи, а мати п`яна, тоді вона щось готувала, вийшов пар і хата задимилася, вони відкрили вікна і потім сусіди, які сиділи на лавочці біля під`їзду побачили та викликали поліцію, швидку допомогу. Коли працівники потрапили до будинку, то побачили умови, в яких вони живуть та стан матері, яка на той час не могла нормально ходити та розмовляти, тобто вона не могла сказати як її звати через стан алкогольного сп`яніння. Оскільки вони вже перебували на обліку, то їх забрали, так як це було не вперше, прийшли соціальні служби і їх забрали спочатку до лікарні, а вже через деякий час їх віддали в дитячий будинок. Бабуся та класний керівник додзвонилися татові, щоб він забрав їх до себе. З травня 2023 року він та його менший брат проживають у батька. Він спілкується з матір`ю телефоном, однак зрідка, бо мати часто змінює номери. Іноді взагалі не телефонувала, не писала, а якщо телефонувала чи дзвонила то на два речення буквально, тобто зв`язок був, але він дуже мінімальний. Повідомив, що мати не дуже сильно цікавилася їхнім життям, оскільки було так, що вона по 2-4 місяці не виходить на зв`язок, до неї неможливо було додзвонитися чи дописатися. Тому так вийшло, що зв`язок був, але сильно так вони з нею не спілкувалися. За цей весь час, з літа 2023 року мати більше не телефонувала, можливо ще восени, а потім перестала. Якщо він не пише, то ніхто не пише, бачилися останній раз восени 2023 року коли разом з братом та татом приїздили до бабусі в гості, а в грудні 2024 року на автовокзалі вони не бачилися. Вважає, що його мати не виконує тих батьківських обов`язків, які на неї покладені, тобто вона не цікавиться їхнім шкільним життям. Вона не займається з ними, матеріально жодного разу не допомогла. Розуміє, що якщо його мати навіть не дзвонила, то про яке виконання та виконання материнських обов`язків може йти взагалі мова, не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав. Повідомив, що дружина батька відноситься до них краще ніж їхня рідна матір, тобто вона завжди хвилюється про них, якщо вони захворіли чи щось, чи яка ситуація, вони можуть поговорити, вона повністю замінила їм рідну матір. З нею комфортно, вона як друг, з нею можна поговорити і розповісти, що в тебе на душі відбувається, тому в нього з дружиною батька склалися гарні стосунки. З татом також гарні стосунки, з навчанням допомагає тато та його дружина, він більше старається сам робити уроки, оскільки йому потрібні знання, а з [PERSON] йому більше допомагає татова дружина, навчання на гарному рівні. У меншого брата раніше були проблеми з навчанням, але зараз є значне покращення. Повідомив, що в матері є його номер телефону, якщо вона захоче зателефонувати, то нехай телефонує, оскільки він не забороняє, але тільки у вільний час. Сам писати не буде, оскільки сенсу в цьому взагалі не бачить. З батьком обговорював питання щодо позбавлення батьківських прав, оскільки на той час матір взагалі не виходила на зв`язок і зрозуміти чи жива вона було дуже тяжко, чи зрозуміти де вона і як вона поживає. Вважає, що позбавлення матері батьківських прав це буде по заслузі, оскільки вона не виконує своїх батьківських обов`язків, тому це буде справедливе рішення. Згідно з ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї, є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати - юність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 51 Конституції України передбачений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена уст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 2 та 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі №147/277/24. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Отже, з наданих суду доказів, пояснень учасників справи та пояснень дитини, судом встановлено, що саме винна поведінка відповідача, свідоме та тривале нехтування нею своїми обов`язками призвело до створення загрози життю та здоров`ю дітей, наслідок чого стало вилучення та поміщення дітей до дитячого будинку у травні 2023 року. При цьому, сім`я відповідача тривалий час перебувала під супроводом соціальних служб, які надавали відповідну допомогу відповідачу з метою покращення умов проживання, виховання та навчання дітей, однак відповідач цим свідомо знехтувала. Після вилучення дітей, поміщення їх спочатку до дитячого будинку, а потім передання батькові, тобто майже протягом двох років, в тому числі і після відкриття провадження у цій справі, відповідач не спробувала налагодити контакт з власними дітьми, не проявляла материнської любові та турботи, не відвідувала їх, не цікавилась їхнім життям та навіть, практично не телефонувала, при цьому ініціатором телефонних розмов був здебільшого старший син, а не відповідач. Запевнення відповідача про те, що вона любить дітей, бажає приймати участь у їх житті та планує забрати їх до себе, не підтверджено наявними у справі доказами, конкретними фактами та відповідними діями відповідача, а відтак не доведено у встановленому процесуальним законом порядку. Так само, як відповідачем не доведено її твердження, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Зокрема, відповідач до служби у справах дітей чи суду з відповідними вимогами не зверталася, при цьому її син чітко повідомив, що жодних обмежень у спілкуванні зі сторони батька немає. Також, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження повідомлення про вчинення позивачем домашнього насильства відносно відповідача та її дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №753/2025/19, від 29.07.2021 року у справі №686/16892/20, від 07.12.2022 року у справі №562/2695/20, від 03.08.2022 року у справі №306/7/20, від 11.01.2023 року у справі №461/7447/17. Отже, суд вважає доведеним, що відповідач, маючи можливість належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, повністю самоусунулася від їх виконання, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, практично не спілкується з власної ініціативи з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та не створює і не вживає жодних заходів щодо належних умов для проживання, навчання та виховання, зокрема, будучи з її слів працевлаштованою та отримуючи заробітну плату, жодної матеріальної допомоги дітям не надає, фактично переклавши ці обов`язки на позивача. При цьому, обставини проживання дітей разом з відповідачем до травня 2023 року та підстави вилучення дітей у відповідача, внаслідок винної поведінки саме відповідача, яка за тривалий час не покращила свого відношення до дітей, не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі та свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. За таких обставин суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виховання та утримання своїх дітей та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими, зокрема, ст. 150 СК України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо її дітей, що сприятиме захисту інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від виконання даного зобов`язання кошти на утримання дитини стягуються в судовому порядку. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що суд, визначаючи розмір аліментів, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що відповідач, як мати, зобов`язана матеріально утримувати дітей, та визначаючи аліменти в розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу), бере до уваги вищенаведені обставини справи. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позовна заява надійшла до суду 21 червня 2024 року, отже аліменти стягуватимуться з 21 червня 2024 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним при подачі позову, в розмірі 1 211,20 грн (судовий збір за немайнову вимогу про позбавлення батьківських прав) та на користь держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач, в розмірі 1 211,20 грн (судовий збір за майнову вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved