Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

20.08.2024 року представник позивача [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. Позивачка 22.08.2018 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки між сторонами були припинені, і рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.10.2021 року шлюб між ними було розірвано. Дитина залишилась проживати з матір`ю, а батько, в свою чергу, своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток доньки не піклується, участі в її вихованні не бере. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки відповідача. [PERSON] не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі своєї доньки, не цікавиться її успіхами, не дарує подарунків на день народження, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та не здійснює її підготовку до самостійного життя. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Станом на 01.08.2024 року за відповідачем числиться заборгованість по сплаті аліментів в сумі 34 836,17 грн., таким чином відповідач не бере участі в матеріальному забезпеченні своєї дитини. З огляду на викладене вище, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.40-41). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.01.2025 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду (а.с.75-46). Сторони в судове засідання не з`явились. 16.04.2025 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.88-89). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення за місцем його реєстрації судової повістки з рекомендованим повідомленням, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.82), який повернувся на адресу суду, як не вручений, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відзиву на адресу суду у встановлений законом строк не направив, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] 16.04.2025 року надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.90). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень ст. 280 ЦПК України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, оскільки відсутні заперечення позивача щодо заочного розгляду справи. Справа розглядалась без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 26.09.2018 року Нікопольським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.10.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, дитина залишилась проживати разом з матір`ю, рішення набуло чинності 20.12.2021 року (а.с.10). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.02.2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в розмірі частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2023 року і до повноліття дитини (а.с.11-14). Постановою державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби Скакун І.О. від 15.02.2024 року було відкрито виконавче провадження [NUMBER] щодо стягнення з відповідача аліментів в примусовому порядку (а.с.27). Свої аліментні зобов`язання відповідач не виконує. Згідно наданого державним виконавцем розрахунку, станом на 01.08.2024 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів складає 34 836,17 грн. (а.с.30). Як зазначає [PERSON] в своєму позові, вона разом з донькою [PERSON] зареєстрована та фактично проживає в будинку, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №3339 про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, наданим головним спеціалістом Відділу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради Юлією Василенко (а.с.26). Дане домоволодіння належить позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., зареєстрованого в реєстрі за №139 (а.с.18). Батько дитини [PERSON] не виявляє бажання займатись вихованням своєї дитини, її життям та здоров`ям не цікавиться, не відвідує, матеріально не забезпечує, не проявляє ніякої зацікавленості в подальшій долі своєї доньки, не цікавиться її успіхами. Своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі в її вихованні не бере. Даний факт підтверджується характеристикою, наданою головою квартального комітету №26 О.С. Янкес, де зазначено що [PERSON] самостійно виховує доньку (а.с.22). Крім того, Службою в справах дітей Нікопольської міської ради надано висновок № 2087 від 28.11.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Як зазначено у висновку, відповідач вже більше 5 років не проживає за адресою своєї реєстрації. Як зазначили сусіди, він виїхав до російської федерації, а саме до м. Тули, точної адреси його проживання та номеру мобільного телефону їм не відомо. В свою чергу дитина [PERSON] пояснила, що свого батька вона не пам`ятає, її вихованням та утриманням займається виключно мати, з якою в неї дуже теплі і гарні відносини. Батько не спілкується з дитиною, не відвідує, не телефонує, не цікавиться її здоров`ям, не бере участі у її вихованні (а.с.65-66). Досліджені в судовому засіданні докази підтверджують, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не бере участі у її навчанні, вихованні, не забезпечує її матеріально, не цікавиться її здоров`ям, що негативно впливає на фізичний та моральний розвиток дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та батьком зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідача, позбавлення його батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Суд вважає висновок органу опіки та піклування обґрунтованим, у ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , без поважних причин залишив її без батьківської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, позивач не наполягала на стягненні з відповідача судового збору.

Outcome: approved