Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] [PERSON] звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою, в якій просить: -визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 28391 від 05.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського МНО Остапенко Є.М., яким пропонується стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Українські фінансові операції» (код ЄДРПОУ 40966896), якому ТОВ «Фінансова компанія «Верона» (код ЄДРПОУ 41602157) відступило права вимоги на підставі Договору факторингу № 2-31/08-В від 31.08.2020 року, якому в свою чергу ТОВ «Дженесіс Фінанс» (код ЄДРПОУ 40125944) на підставі Договору відступлення прав вимоги № 07-23/05 від 23.05.2019 року, відступлено права вимоги за Кредитним договором № 1335560 від 16.02.2019 року, укладеного між ТОВ «Дженесіс Фінанс» (код ЄДРПОУ 40125944) та [PERSON] , загальну суму заборгованості у розмірі 25407 грн 94 к.; -стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» (код ЄДРПОУ 40966896) на користь позивачки [PERSON] сплачені судові витрати у розмірі 10000 грн; -стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» (код ЄДРПОУ 40966896) на користь позивачки [PERSON] безпідставно стягнуті кошти у розмірі 3097 грн 61 к. Свої вимоги мотивує тим, що при оформленні виконавчого напису № 28391 від 05.05.2021 року стягувачем не було надано приватному нотаріусу доказів безспірності заборгованості, за наявності яких було б можливим вчинення виконавчого напису, а заборгованість, яка значиться у виконавчому написі, не дає можливість зробити висновок щодо правомірності її нарахування. Оспорюваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 05.05.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною ухвалою Вищого адміністративного суд України від 01.11.2017 року без змін, якою визнано незаконною та нечинною норму, на підставі якої його було вчинено. Кредитний договір, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був підписаний позивачкою, не був посвідчений нотаріально, а тому представник позивачки вважає, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису. Окрім того, зважаючи на те, що виконавчий напис, на підставі якого здійснювалось стягнення, підлягає скасування, то кошти, стягнуті з позивачки на його підставі, підлягають поверненню, як безпідставно стягнуті. Позивачка та її представник до судового засідання не з`явились, а в позовній заяві представник позивачки просить справу розглянути без його участі та участі позивачки. Представник відповідача ТОВ «Українські фінансові операції» до судового засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток на його електронну адресу та до особистого кабінету Електронного суду, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. до судового засідання не з`явились, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток на їх електронні адреси та до особистих кабінетів Електронного суду, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 05.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 28391, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Українські фінансові операції», якому ТОВ «Фінансова компанія «Верона» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 2-31/08-В від 31.08.2020 року, якому в свою чергу ТОВ «Дженесіс Фінанс» на підставі Договору відступлення прав вимоги № 07-23/05 від 23.05.2019 року, відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1335560 від 16.02.2019 року, укладеного між ТОВ «Дженесіс Фінанс» та [PERSON] . Приватним нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Українські фінансові операції», стягнути з [PERSON] за період 22.05.2019 року по 28.04.2021 року включно, суму у розмірі: -3600 грн заборгованість за тілом кредиту; -1983 грн 60 к. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; -19424 грн 34 к. заборгованість за нарахованою пенею; -за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача; -загальна заборгованість [PERSON] становить 25407 грн 94 к. (а.с. 10 зворот). 15.07.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Качуркой В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66089416 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису (а.с. 11). Водночас, із заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 31.07.2020 року у справі № 496/4342/19 (провадження № 2/496/710/20), яке міститься у ЄДРСР, судом встановлено, що позивачка у зв`язку з розірванням шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », відтак станом на дату вчинення приватним нотаріусом спірного виконавчого напису позивачка іменувалась прізвищем « [PERSON] ». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій). Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій). Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі Перелік). Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пунктах 38-43, 47-49 та 52 постанови від 23.06.2020 року у справі № 645/1979/15-ц, провадження № 14-706цс19, вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Представником позивачки у позовній заяві заперечується як розмір заборгованості за оспорюваним виконавчим написом, так і взагалі підписання позивачкою наданого стягувачем приватному нотаріусу кредитного договору, що спростовує факт безспірності заборгованості, пред`явленої нотаріусу, як безспірної. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року набрала законної сили з моменту проголошення. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження №11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Судом встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 05.05.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Оскільки кредитний договір, що був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, то нотаріусом, в порушення пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) та ст. 88 Закону України «Про нотаріат», не дотримано умови вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 21.09.2021 року у справі № 910/10374/17. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів представника позивачки щодо недотримання приватним нотаріусом умов вчинення виконавчого напису, відтак спірний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про повернення безпідставно стягнутих грошових коштів суд дійшов наступного висновку. Як вже встановлено судом, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 05.05.2021 року за реєстровим № 28391 вчинено виконавчий напис про стягнення з позивачки на користь ТОВ «Українські фінансові операції» кредитної заборгованості (а.с. 10 зворот). Виконавчий напис було звернуто до примусового виконання (виконавче провадження № 66089416) та стягнуто з позивачки на користь ТОВ «Українські фінансові операції» в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в сумі 3676 грн 36 к., з яких: 3097 грн 61 к. перераховано на користь стягувача - ТОВ «Українські фінансові операції», а 269 грн склали витрати виконавчого провадження та 309 грн 75 к. основана винагорода приватного виконавця, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. № 65579 від 11.09.2024 року (а.с. 8). Представник позивачки визначив правовою підставою повернення позивачці грошових коштів, сплачених за виконавчим написом, положенням статті 1212 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Оскільки оспорюваний позивачкою виконавчий напис визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, а тому суд дійшов висновку про те, що отримані відповідачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти у розмірі 3097\~грн 61\~к.підлягають поверненню позивачці на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Вирішуючи питання щодо стягнення з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до витягу з договору № 06/09/24 від 06.09.2024 року про надання правничої допомоги, а також ордеру на надання правничої допомоги, виданого 16.09.2024 року на підставі зазначеного договору, гр-ці [PERSON] надається правова допомога адвокатом Алієвим А.Т. огли (а.с. 13 зворот, 26 зворот). Представник позивачки просить стягнути з ТОВ «Українські фінансові\~операції»на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн, на підтвердження чого мав надати докази у першому судовому засіданні, про що зазначив у позовній заяві. Представник відповідача - ТОВ «Українські фінансові\~операції»у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2000 грн, посилаючись на те, що дана справа є малозначною та типовою, що свідчить про те, що вона не є складною та не потребує виконання великого об`єму робіт від адвоката. Зазначена адвокатом вартість робіт за надання правової допомоги у малозначній та типовій справі є явно завищеною для професіонала в галузі права з вищою юридичною освітою, яким є адвокат відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». За таких обставин представник відповідача вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу представником позивача є явно завищеним та неспівмірним і, беручи до уваги обставини цієї справи за умови надання належних підтверджуючих документів щодо оплати послуг адвоката, не може бути більшим 2000 грн. Частиною 8\~ст. 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного суду у постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц визначила, що така вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК\~України застосовується і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про оплату позивачкою адвокату Алієву А.Т. огли гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). У позовній заяві представник позивачки зазначив, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, сплачені позивачкою, підтверджується попереднім орієнтованим розрахунком судових витрат із доданими до нього додатками, що буде надано в першому судовому засіданні, однак до цього часу вказані докази до суду не надходили. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Українські фінансові операції» витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10000 грн, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2422 грн 40 к.

Outcome: partial