Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

06.03.2025 до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшла вказана позовна заява. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.07.2023 відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 2000 євро (станом на 03.07.2023 курс НБУ становив 79\~390,40 гривень) і зобов`язався весь борг погасити до 03.09.2023, що підтверджується доданою до позову копією розписки. В порушення умов розписки боржник жодного разу кошти не виплачував і станом на березень 2025 року борг не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату боргу відповідач мотивує неналежне виконання взятого на себе зобов`язання відсутністю коштів, постійно уникає зустрічей. Позивач вважає, що станом на 06.03.2025 кількість днів прострочення повернення відповідачем боргу складає 502 дні. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому позивач просить стягнути з відповідача неповернуті грошові кошти в сумі 2000 євро, три проценти річних з простроченої суми у розмірі 3\~574,79 грн, а також стягнути з відповідача проценти за обліковою ставкою НБУ в розмірі 28\~816,70 грн. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.03.2025 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. В судовому засіданні, яке відбулось 18.04.2025 представник позивача адвокат Яковенко\~Г.М. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився без повідомлення причин своєї неявки, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, з урахуванням викладеного вище, це дає підстави суду відповідно до ст.\~280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 03.07.2023 [PERSON] та [PERSON] уклали цивільно-правовий договір, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 Євро та зобов`язався погасити вказаний борг до 03.09.2023. Вказане підтверджується копією розписки, написаною [PERSON] (а.с. 10). Згідно з ч.\~2 ст.\~11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ч.\~1 ст.\~509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.\~526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В порядку ч.\~1 ст.\~1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч.\~1 ст.\~610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як визначено ст.\~611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.\~1 ст.\~629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, оскільки позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору сплатив відповідачу 2000 Євро, тобто [PERSON] належним чином виконав умови договору, а відповідач, отримавши кошти, не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, обставини викладені позивачем в позовній заяві не спростовано відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати відзив на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог та підтвердження належного виконання договірних зобов`язань, тому суд вважає, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми отриманих відповідачем коштів в сумі 2000 Євро обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних за невиконання умов договору, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.\~1 ст.\~612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, ч.\~2 ст.\~625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу даної норми закону вбачається, що законодавець поділяє відповідальність за порушення боргового зобов`язання на встановлену законом та на визначену сторонами у договорі. Сторонами під час укладання договору не було обумовлено розмір відсотків, які підлягають сплаті у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору. Разом з тим, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Законом України від 29 жовтня 2024 року про «Затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як було встановлено судом, прострочення відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів мало місце в період дії в Україні воєнного стану. Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача не підлягають стягненню три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання, адже договір позики сторонами укладено в період воєнного стану, а саме 03.07.2023. Щодо стягнення з відповідача процентів за обліковою ставкою НБУ, суд зазначає наступне. Так, за змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Однак, жоден банк чи інший суб`єкт грошово-кредитного ринку не виступає стороною укладеного між позивачем та відповідачем договору позики. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2021 у справі №130/2604/18 зазначив, що за змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже підстав для нарахування на суму позики в іноземній валюті відсотків за обліковою ставкою НБУ чи інфляційних витрат немає. Станом на дату ухвалення рішення, а саме 18.04.2025, офіційний курс євро складає 47,0043 грн за 1 євро. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають 94\~008 гривень 60 копійок (47,0043 х 2000). Відповідно до ч.\~1 ст.\~141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 94\~008 гривні 60 копійок, то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 950,43 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Згідно з ч.\~2, 3 ст.\~137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.\~8 ст.\~141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial