Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

[PERSON] народився [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження, видане 10.02.1972 року завідуючим відділом (бюро) запису актів громадянського стану, батьками записані: [PERSON] , [PERSON] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 15115. Відповідно до довідки ЖК «Ураган» № 25/12 від 25 грудня 2023 року [PERSON] була членом кооперативу ЖК «Ураган» до 21 жовтня 2017 року, вартість квартири [ADDRESS] виплачена повністю у розмірі 4 253 руб. 90 коп. Згідно листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 14653/0411/24 від 04 грудня 2024 року реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] проведено Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за [PERSON] (російською мовою) на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу № 268 «Ураган» від 07 липня 1992 року. Назву вулиці Командарма Уборевича уточнено на вулицю Уборевіча згідно реєстру назв урбанонімів міста Харкова, затвердженому рішенням 9 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 25 грудня 2002, з подальшими змінами та доповненнями та 1 сесією Харківської міської ради 7 скликання прийнято рішення від 20 листопад а2015 року №12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова», яким вулиця Уборевіча перейменована на вулицю Бучми. Вказані обставини також підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи № 205000044623 на квартиру [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 06 грудня 2023 року була заведена спадкова справа № 685/2023 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 06 грудня 2023 року позивач звернувся до державного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] його матері - [PERSON] . Відповідно до постанови державного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори Г.Л. від 06.12.2023 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Відмова обґрунтована тим, що [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до нотаріальної контори протягом строку, встановленого, для прийняття спадщини, не подав та за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав. Як вбачається із спадкової справи № 685/2023, донька померлої [PERSON] - [PERSON] , написала заяву, у якій зазначила, що після смерті матері залишилася спадщина, однак спадщину вона не прийняла, на неї не претендує, не буде використовувати своє право щодо звернення до суду за продовженням строку прийняття спадщини та не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцям. [PERSON] станом на 21.10.2017 року не була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Інформаційна довідка з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 22.01.2025 року. Будь-якого іншого місця реєстрації на момент смерті [PERSON] також не мала, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 22.01.2025 року, а також листом Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № 6.2-6766/6-25 від 21.01.2025. Заповіту за час свого життя [PERSON] не склала. [PERSON] відповідно до копії паспорту громадянина України, з 01.02.1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем проживає також і його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] . Вказаний факт підтверджується довідкою голови ЖК «Ураган», відповідно до змісту якої [PERSON] , [INFO] , дійсно на момент смерті [INFO] постійно проживала без реєстрації у належній їй квартирі за адресою [ADDRESS] , разом з позивачем, невісткою [PERSON] та онуком [PERSON] . Згідно з Актом про фактичне проживання особи за адресою [ADDRESS] , від 11.12.2023 року, [PERSON] та [PERSON] , підтверджують, що [PERSON] постійно проживала без реєстрації із сином [PERSON] , невісткою [PERSON] , онуком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її племінником. ЇЇ сестра [PERSON] мешкала з 2007 року по 2017 рік разом із сином, невісткою та онуком за адресою [ADDRESS] . У [PERSON] не було місця реєстрації. Свідок зазначила, що була у них вдома майже кожен тиждень. Донька [PERSON] не мешкала у них в квартирі, а лише приходила до них в гості. На момент смерті [PERSON] у квартирі проживали син, невістка та онук. Вони у такому складі проживали останні 10 років перед смертю [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мешкає за адресою [ADDRESS] з 1972 року. У квартирі [ADDRESS] проживали: [PERSON] зі своїм чоловіком, донькою, зятем, позивачем, невісткою та онуком. [PERSON] померла у 2017 році. У гості до них не ходила. Донька [PERSON] переїхала від них приблизно за 10 років до її смерті. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] і є сусідкою позивача та законного представника відповідача, які проживають у квартирі [ADDRESS] . Позивача та його мати [PERSON] знає приблизно з 1972 року. [PERSON] постійно проживала у квартирі [ADDRESS] , та померла восени 2017 року. На момент смерті [PERSON] проживала у квартирі [ADDRESS] , більше ніж 5 років. Свідок зазначила, що [PERSON] постійно бачила на лавочці біля під`їзду, вони часто спілкувалися, ходила до неї в гості. Квартира у [PERSON] була двокімнатна, вона мала окрему кімнату. Позивач проживав у цій кімнаті, разом з дружиною, сином та матір`ю. Сестра позивача приходила до них в гості. Дружина позивача мешкає з ними приблизно з середини 90 років. Мати позивача завжди мешкала за адресою [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мешкає за адресою [ADDRESS] дуже довго. Знає матір ( [PERSON] ) позивача та її чоловіка з 1971 року. [PERSON] постійно мешкала разом із своїм чоловіком та сином. [PERSON] була головою будинку. Потім батько позивача загинув. У квартирі [ADDRESS] весь час мешкали: [PERSON] , позивач, дружина позивача та онук. Свідок зазначила, що [PERSON] бачила кожен день. Померла [PERSON] у 2017 році. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює разом з позивачем, він є його другом. Із законним представником відповідача свідок у дружніх відносинах. Позивача знає з 1994 року. Мати позивача жила з ним до моменту смерті за адресою [ADDRESS] . Свідок зазначив, що до 2007 року мешкав за адресою [ADDRESS] . Всі свята вони зустрічали разом, побутові питання також вирішували разом. Мати позивача померла у 2017 році. У квартирі позивача постійно бачив його матір. У квартирі [ADDRESS] проживали: позивач, його дружина, син та матір. Мати позивача до моменту смерті завжди мешкала у квартирі [ADDRESS] . На початку 2000 року матір якийсь період мешкала у м. Південне, а потім повернулася і весь час проживала з ними у спірній квартирі. Допитаний у судовому засіданні законний представник відповідача у якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач її чоловік, а відповідач син. Свідок зазначила, що мешкала у спірній квартирі разом з чоловіком та його батьками з 1994 року до початку війни. Після продажу будинку мати позивача, приблизно у 2006 році почала жити разом з ними у спірній квартирі. Після початку війни, а саме 24.02.2022 року вони проживають в орендованій квартирі, оскільки внаслідок обстрілу квартира за адресою [ADDRESS] пошкоджена. На момент смерті у 2017 році мати позивача мешкала з ними майже 10 років. Реєструватися у квартирі [ADDRESS] , мати позивача не хотіла, щоб менше платити за комунальні послуги. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першої та другої статті 1258 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом відповідно ст. 1261 Цивільного кодексу. З витребуваної спадкової справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернувся лише [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч. 4 ст. 1268 ЦК України). Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати, зокрема, заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою ст. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно- територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Частинами другою та шостою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі № 355/832/17 від 10.04.2020). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] не є доказом того, що вона постійно не проживала за адресою: [ADDRESS] , оскільки сама по собі реєстрація згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкодавець [PERSON] не проживала з позивачем на час своєї смерті. Під час розгляду справи судом встановлено факт постійного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] , [INFO] , разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується як письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи, так і допитаними у судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За таких обставин, суд задовольняє заявлені позовні вимоги позивача в частині встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] , [INFO] , разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у квартирі [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, а саме сином померлої - [PERSON] , після смерті [INFO] прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері проживав разом з нею, що підтверджується у своїй сукупності та взаємозв`язку належними і допустимими доказами. Водночас, згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. З матеріалів справи вбачається, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем до дня її смерті однією сім`єю, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є підставою для визнання позивача спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). У даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Отже, судом встановлено, що позивач мешкав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є спадкоємцем першої черги, оформити свої спадкові права у нотаріуса позивач не зміг через не підтвердження факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином існують підстави для застосування виняткового способу захисту прав позивача визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Враховуючи вищезазначене, оскільки державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджує факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, необхідних для вчинення нотаріальної дії, позивач, який прийняв спадщину, не має можливості реалізувати своє право на спадщину в іншому, ніж судовому порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Outcome: approved