Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 02 липня 2011 року [PERSON] здійснила купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 02.07.2011 зареєстрованого в реєстрі за № 2037, посвідчений державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко\~Н.П. На другій сторінці договору купівлі-продажу абз. 3 зазначено: «чоловік покупця [PERSON] заявою ствердив факт, що його дружина купляє будинок з надвірними спорудами за особисті кошти». Дану обставину підтверджує відповідач особисто. З таких підстав, позивач вважає зазначене нежитлове приміщення її особистою власністю. Враховуючи викладене вище, позивач просить визнати житловий будинок [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.07.2021 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду від 19.08.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку за загального позовного провадження. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду від 18.08.2023 задоволено клопотання представника [PERSON] адвоката Бочарова Олександра Михайловича про вирішення питання про об`єднання справ в одне провадження. Передано матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю (справа № 695/2127/21) судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Степченку М.Ю. для вирішення питання про об`єднання зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (справа № 695/1018/21). Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.04.2023 відмовлено в об`єднанні цивільної справи № 695/2127/21 з цивільною справою № 695/1018/21. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2024 залишено без розгляду позовні вимоги в частині встановлення факту окремого проживання [PERSON] з [PERSON] як подружжя в період з 01.03.2020 по 25.02.2021 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та не веденням спільного сумісного господарства. аяву представника позивача адвоката Чирви Оксани Володимирівни задовольнити. Ухвалою Золотоніського\~міськрайонного суду\~Черкаської області\~від 27.03.2024\~приєднано до\~\~матеріалів цивільної\~\~справи\~ надану\~разом\~ із\~клопотанням \~від\~27.02.2024\~довідку\~Дмитрівського \~старостинського\~округу\~ Новодмитрівської\~сільської \~ради\~Золотоніського\~району №377/02-17\~від\~12.12.2023 в якості доказу у справі. Закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 19.07.2024 позивач та її представник адвокат Чирва О.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач додатково пояснила, що спірний будинок придбала за кошти своїх батьків. У судове засідання 21.04.2025 позивач [PERSON] та її представник адвокат Чирва О.В. не з`явилися. Представник подала заяву про проведення розгляду справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бочаров О.М. у судове засідання не з`явилися. Були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.09.2008, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20.09.2008. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02.07.2011 [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] від 02.07.2011, останній повідомляє, що його дружина [PERSON] купляє житловий будинок з надвірнимим спорудами по [ADDRESS] за рахунок особистих коштів. Тому права власності на вказане вище майно він не набуває. Таким чином, вкзане майно вважатиметься особистою власністю його дружини [PERSON] , а правовий режим спільного майна подружжя на це майно не розповсюджується. Заяву посвідчено державним нотаріусом Золотоніської районної нотаріальної контори Гавриленко Н.П.. Як вбачається з рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2021, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 265825967 від 14.07.2021, [PERSON] належить будинок по [ADDRESS] (загальна площа (кв.м): 53.6; житлова площа (кв.м): 37,9; підстава: договір купівлі-продажу, 2037, 02.07.2011, Золотоніська районна державна нотаріальна контора). Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч. 1\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої\~статті 57СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі № 362/2567/17-ц (провадження № 61-28795св18) зроблено такий висновок: «Згідно частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу». Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1\~статті 57 СК України,особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав зповажної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, за нормою п.3 ч.1\~ст.57 СК України\~позивач має довести, що майно було набуте ним за кошти, які належали йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені\~статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст.60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2\~ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). З наведених вище доказів вбачається, що будинок по [ADDRESS] , хоча і був придбаний під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача. Доказів, які спростовують вищевказаний факт відповідачем та його представником не надано. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що будинку по [ADDRESS] , який був придбаний згідно договору купівлі-продажу від 02.07.2011, присвоєно номер 37.

Outcome: partial