Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (згідно уточнених даних - [PERSON] ), треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Орган опіки та піклування Вознесенської районної військової адміністрації, про позбавлення батьківських прав, в якому (з урахуванням подальшого уточнення) вказував, що з 30 грудня 2017 року до 15 грудня 2022 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Однак у 2020 році сторони припинили між собою сімейні стосунки. Після припинення сімейних відносин донька залишилася проживати з батьком. З цього моменту [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] , а саме: не відвідує доньку; не шукає можливостей та способів для спілкування та підтримання стосунків з нею; не цікавиться життям дитини, не здійснює її виховання; не утримує дитину матеріально. Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів [PERSON] , позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки. 03 квітня 2024 року від представниці відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представниця позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що після припинення між сторонами сімейних стосунків [PERSON] вигнав відповідачку з місця її проживання без доньки, погрожуючи їй забороною на побачення з дитиною. Проте [PERSON] продовжувала спілкуватися із [PERSON] з метою надання їй дозволу не побачення з донькою та зрідка отримувала такий дозвіл. За зверненням відповідачки 10 квітня 2023 року голова Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району виніс розпорядження за №154р, яким визначив способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , проте [PERSON] тривалий час ігнорує вказане розпорядження. [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] , не працює, доходів не отримує, у зв`язку з чим позбавлена можливості матеріально утримувати [PERSON] . Тому представниця відповідачки [PERSON] не вбачала передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, а тому просила відмовити у задоволенні позову. 28 травня 2024 року представниця відповідачки [PERSON] надіслала на адресу суду заяву відповідачки [PERSON] про визнання позову. Ухвалою суду від 29 травня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дорошівської сільської ради Вознесенського району. Цією ж ухвалою виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Вознесенської районної військової адміністрації. 28 червня 2024 року представниця відповідачки [PERSON] надіслала на адресу суду заяву відповідачки [PERSON] про відкликання заяви про визнання позову та заперечення проти вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. Цією ж ухвалою виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дорошівської сільської ради Вознесенського району. Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дорошівської сільської ради Вознесенського району. Цією ж ухвалою виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. В судовому засіданні, яке проводилося без участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки [PERSON] , її представниця [PERSON] позовні вимоги не визнала. Представники третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з`явилися. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та представників третіх осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представниці відповідачки [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що з 30 грудня 2017 року до 15 грудня 2022 року сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили між собою сімейні стосунки. Після припинення сімейних відносин донька залишилася проживати з батьком. Аналізуючи вимоги та заперечення представників сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). На підтвердження своїх вимог щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків позивачем не надано необхідних доказів, а долучені до позову докази (а.с. 8-15) ні самі по собі, ні в сукупності жодним чином вказаного факту не підтверджують. Проте, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, факт ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків спростовується: - письмовими запереченнями відповідачки щодо позбавлення її батьківських прав. При цьому, заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини (дивитись рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»); - паперовими копіями електронних доказів - скріншотами месенджеру (а.с. 52-54, 56-57), на яких, у тому числі, відображене спілкування [PERSON] та [PERSON] після припинення сімейних стосунків, згідно яких відповідачка неодноразово (однак часто безрезультатно) просила позивача надати їй можливість побачення з донькою [PERSON] з метою спілкування, спільного проведення дозвілля, передачі подарунків тощо; - Розпорядженням голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 10 квітня 2023 року за №154р (прийнятим за зверненням позивачки), яким визначено способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , та який свідчить про інтерес відповідачки до доньки, а також про неможливість сторін врегулювати питання щодо її участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Суд, з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України, при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітньої [PERSON] щодо доцільності позбавлення її матері батьківських прав, оскільки дитина, враховуючи її вік, не здатна висловити свідому думку щодо спору та надати об`єктивну оцінку подіям та фактам, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, суд відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України при вирішенні спору приймає до уваги Висновок Органу опіки та піклування Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, затверджений Рішенням виконавчого комітету Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 17 листопада 2024 року №117, згідно якого визнано недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її доньки [PERSON] . За встановлених обставин в сукупності, суд вважає вимоги [PERSON] недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed