Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом і за законом. Позов обґрунтував тим, що [INFO] померла його матір [PERSON] , 1927 року народження, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] . Зазначав, що після смерті його матері [PERSON] відкрилася спадщина на її нерухоме майно, а саме: - житловий будинок під [ADDRESS] , який побудований орієнтовно в 1965 році на земельній ділянці площею 0,1055 га, що підтверджується випискою з погосподарської книги № 898 від 03.09.2024; - земельну ділянку загальною площею 0,60 га, належну на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК 006-00129, виданого Пилипецькою сільською радою народних депутатів від 14.04.1995; - право на земельну частку (пай) розміром 1,43 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, згідно зі сертифікатом серії ЗК № 0096219, виданого 13.06.1997 Міжгірською районною державною адміністрацією. За життя його матір [PERSON] склала заповіт, який посвідчений 23.10.1997 секретаркою Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Русин Г. В. за реєстровим № 21, за умовами якого вона розпорядилася передати йому належне їй нерухоме майно житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] , та земельну ділянку в розмірі 0,60 га. Цей заповіт не змінено та не скасовано. Указував, що він прийняв спадщину за померлою матір`ю шляхом подання 03.11.1998 до Міжгірської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини до її майна, що стверджується змістом постанови державного нотаріуса про відмову в учиненні нотаріальної дії. При цьому ніхто інший із заявою про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини до майна померлої [PERSON] не звертався. Зауважував і те, що на час смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] та була постійною мешканкою [ADDRESS] , фактично спільно із нею проживали та були зареєстровані: невістка [PERSON] , [INFO] , онук [PERSON] , [INFO] ,; онучка [PERSON] , [INFO] , ніхто інший не проживав та не був зареєстрований, що підтверджується довідкою № 735, виданою 11.10.2022 виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради. Однак перед смертю у зв`язку з важким захворюванням (пухлина мозку олігодендрог-міома) та проходженням лікування в місті Ужгороді Закарпатської області, його матір [PERSON] змінила місце реєстрації, а саме вибула із села Пилипець Міжгірського району до міста Ужгорода Закарпатської області, на тимчасове проживання до квартири її меншого сина [PERSON] (третя особа без самостійних вимог у цій справі), у зв`язку з чим місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , хоча при цьому [PERSON] уважалась постійною мешканкою [ADDRESS] . Ці обставини підтверджуються довідками Пилипецької сільської ради № 396 від 08.04.2022, № 834 від 06.08.2024. Стверджував,\~що [PERSON] ,\~1959\~р.\~н.,\~який на\~час смерті\~своєї матері\~ [PERSON] \~був зареєстрований\~разом із\~нею за\~однією адресою: [ADDRESS] , спадщину за законом як спадкоємець першої черги до майна померлої матері приймати не бажає, у зв`язку з чим і не подавав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, оскільки йому було відомо про заповіт складений від імені матері [PERSON] на користь його брата [PERSON] (позивача). Інших спадкоємців за законом або за заповітом до майна померлої [PERSON] немає, оскільки чоловік [PERSON] помер раніше за неї. У лютому 2025 року він звернувся до державної нотаріуски Дунаєвої О. І. з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , проте нотаріуска видала йому постанову про відмову в учиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме на зазначені вище житловий будинок, земельну ділянку площею 0,60 га та на право на земельну частку (пай) розміром 1,43 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, з підстав того, що на це спадкове майно відсутні правоустановчі документи та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо даного нерухомого майна зазначеного, а також суперечливої інформації щодо місця проживання померлої, так як на день смерті вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно з довідки виданої виконкомом Пилипецької сільської ради від 11.10.2022 за № 735, а за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану її місцем проживання зазначено [ADDRESS] . Посилаючись на наведені вище обставини просив суд: 1) установити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у місті Ужгород Закарпатської області, була постійною мешканкою та фактично проживала до дня смерті за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за ним у порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] право власності на нерухоме майно: - житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку загальною площею 0,60 га, яка розташована на території Пилипецької сільської ради та складається з шести автономних земельних ділянок: урочище «Біля хати», площею 1055 кв. м; урочище «Ровені» - 1 700 кв. м; урочище Ровені - 680 кв. м; урочище «Лупшат» - 1500 кв.м; урочище «Біля річки» - 200 кв. м; урочище «Біля річки» - 865 кв. м, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, які вказані в Державному акті на право приватної власності на землю виданого 14 квітня 1995 року Пилипецькою сільською радою на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] ; 3) визнати за ним у порядку спадкування за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Шипіт», розміром 1,43 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0096219, виданого на ім`я [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , Міжгірською РДА від 13.06.1997 та зареєстрованого у Книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 565 від 26.06.1997. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2025 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.51,52). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та його представниця адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас представницею позивача [PERSON] - адвокаткою Гренджою В. Ю. подано до суду 15.04.2025 заяву, в якій вона просила розглянути справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача\~Пилипецької сільської\~ради Хустського\~району Закарпатської області Петканич\~В.\~у судове засідання не\~з`явився також,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце розгляду справи був належним\~чином повідомлений,\~однак подав\~до суду\~29.04.2025\~заяву,\~в якій зазначив,\~що Пилипецька сільська рада визнає позов [PERSON] та просить суд розглянути справу без їхньої участі. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання теж не з`явився, хоча про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, проте подав до суду 31.03.2025 заяву, в якій просив позов задовольнити та розгляд справи провести за його відсутності. За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради від 23.07.1998 за актовим записом № 550, [PERSON] померла [INFO] (а.с.13). Також як убачається з матеріалів справи [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений 23.10.1997 секретарем виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за реєстровим № 21, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме жилий будинок із надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] та земельну ділянку у розмірі 0,60 га заповіла своєму сину [PERSON] /позивачу/ (а.с.14). Як слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80024605, виданої 08.02.2025 державною нотаріускою Дунаєвою О. І., то у Спадковому реєстрі наявний заповіт [PERSON] від 23.10.1997 за номером у спадковому реєстрі 44334012 (а.с.16). Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 11.10.2022 за № 735, померла [INFO] [PERSON] зареєстрована і була постійною мешканкою [ADDRESS] та разом із нею на момент її смерті у зазначеному будинку постійно проживали та були зареєстровані: невістка [PERSON] та онуки [PERSON] і [PERSON] (а.с.19). Згідно з довідкою виконкому цієї ж сільської ради за № 396 від 08.04.2022, то [PERSON] , яка померла [INFO] , дійсно проживала у житловому будинку [ADDRESS] , який у зв`язку зі зміною нумерації було перенумеровано на новий номер «108» (а.с.20). Як видно з довідки виконкому Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області за № 834 від 06.08.2024, [PERSON] , [INFO] , згідно з погосподарською книгою 23.10.1997 була знята з реєстрації місця проживання з адреси [ADDRESS] та вибула за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Із виписки\~з погосподарської\~книги,\~яка видана\~виконкомом Пилипецької\~сільської ради\~Хустського району\~Закарпатської області\~за №\~898\~від 03.09.2024\~вбачається,\~що згідно\~з погосподарської\~книги житловий\~будинок у\~ [ADDRESS] \~побудований орієнтовно\~в 1965\~році.\~Свідоцтво на\~право власності\~на даний\~житловий будинок\~сільською радою\~не видавалось\~і розташований\~він на\~земельній ділянці\~в урочищі\~«Біля Хати»,\~орієнтовною площею\~0,1055\~га на\~території зареєстрованого\~дворогосподарства в\~ [ADDRESS] .\~Власником та\~забудовником зазначеного\~вище житлового\~будинку була\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка померла\~ [INFO] (а.с.22). З технічного паспорту від 02.10.2024 на будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , видно, що цей будинок має загальну площу 65,61 кв. м (а.с.23-27). Як слідує з Державного акту про право приватної власності на землю серії 3К № 0006-00129 від 14.04.1995 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5, на підставі рішення Пилипецької сільської ради № 90 від 19.02.1994, [PERSON] передано у приватну власність шість земельних ділянок загальною площею 0,60 га, що розташовані на території Пилипецької сільської ради, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.29). Як видно зі сертифікату на право на земельну частку (пай), що виданий [PERSON] на підставі рішення Міжгірської райдержадміністрації від 11 червня 1997 року за № 292, то їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шипіт», розміром 1,43 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с.30). Як убачається зі звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,61 кв. м, складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 11.02.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 188\~963,00 гривень (а.с.31-35). Постановою державної нотаріуски Дунаєвої О. І. за вих. № 35/02-31 від 08.02.2025 [PERSON] (який спадщину прийняв шляхом подання 03.11.1998 до Міжгірської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини) у видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів, відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо нерухомого спадкового майна та наявності суперечливої інформації стосовно місця проживання померлої (а.с.18). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як регламентують пункти 4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних\~відносин,\~які виникли\~до набрання\~чинності Цивільним\~кодексом України,\~положення цього\~Кодексу застосовуються\~до тих\~прав і\~обов`язків,\~що виникли\~або продовжують\~існувати після\~набрання ним\~чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За змістом ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу, тобто місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. За положеннями ст. 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Отже, суд констатує, що матір позивача на випадок своєї смерті склала заповіт, цей заповіт не є зміненим чи скасованим, однак у нотаріальному порядку позивач не в змозі оформити свої спадкові права як за заповітом, так і за законом за відсутності при цьому інших спадкоємців, які б претендували в порядку спадкування на право на земельну частку (пай) та відповідач не подавав заяв про визнання спадщини за майном померлої [PERSON] відумерлою, а натомість визнав позов. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Також відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може свідчити про фактичне постійне місце проживання особи. Як уже зазначалося вище із довідок виконавчого комітету Пилипецької сільської ради від 11.10.2022 № 735, від 08.04.2022 № 396 видно, що [PERSON] була постійною мешканкою [ADDRESS] . Також третя особа без самостійних вимог [PERSON] у письмових поясненнях зазначав, що його матір [PERSON] на час смерті фактично постійно проживала у [ADDRESS] перебувала періодично лише під час лікування важкої хвороби. Отже, встановлення факту, що має юридичне значення, тобто що матір позивача, яка померла [INFO] у м. Ужгород Закарпатської області, однак постійно фактично проживала до дня смерті у [ADDRESS] має значення для охорони прав та інтересів позивача, який позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити цей факт, що унеможливлює реалізацію ним свого права на спадкування й оформлення права на спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , а також ураховуючи на визнання позову відповідачем і третьою особою без самостійних вимог, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved