Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У червні 2014р. представником ДКП «Агропромбуд» Ватагою В.Л. була подана позовна заява до [PERSON] та [PERSON] , у якій позивач, з урахуванням доповнених підстав позову, які отримані судом 05.12.2014р., просив: - встановити нікчемність правочину - договору купівлі-продажу майна визначеного в рахунок майнового паю, від 17.06.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Бірюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1515; - визнати недійсними Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного підприємства, видані Драбівським колективним підприємством «Агропромбуд» 23.06.2005р. [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майна, визначеного в рахунок майнового паю, від 17.06.2005р. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.06.2005р. були проведені загальні збори трудових колективів Драбівського КП «Агропромбуд» та Дочірнього підприємства «Будматеріали», на яких були присутні 73 особи. На вказаних зборах було вирішено провести продаж майнових паїв, отриманих в результаті паювання майна підприємства [PERSON] та [PERSON] за ціною 1 100 000 гривень з розрахунку загальної вартості майна, а також уповноважено голову «Агропромбуду» [PERSON] від імені власників майнових паїв підписати договір купівлі-продажу. 17.06.2005р. [PERSON] від свого імені та від імені співвласників майна КП «Агропромбуд» уклав з відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу майна, визначеного в рахунок майнового паю, який був посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Бірюк О.В.. 23.06.2005р. Драбівське КП «Агропромбуд» видало відповідачам два Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного підприємства (майновий сертифікат). Відповідно до цих Свідоцтв відповідачі мають право на пайовий фонд майна Колективного підприємства «Агропромбуд» на підставі договору купівлі-продажу майна, визначеного в рахунок майнового паю, від 17.06.2005р. Однак, на думку позивача, вказаний вище договір купівлі-продажу майна, від 17.06.2005р. суперечить нормам ст., ст. 317 та 658 ЦК України, а також нормам ст. 20 ЗУ «Про власність», оскільки продавцями вказаного майна є члени трудового колективу, а не саме підприємство. При цьому члени трудового колективу (співвласники майнових прав) на загальних зборах не приймали відповідно до вимог п. 5.3 Статуту колективного підприємства рішення ні про продаж майнових прав, ні про уповноваження [PERSON] укладати такий договір. Більше того, на вказаних зборах були присутні лише 73 особи, що стверджується протоколом вказаних зборів, а відповідно до п. 5.3 Статуту загальні збори правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні не менше 2/3 членів трудового колективу, тобто не менше 110.66. Таким чином збори, які відбулись 16.06.2005р. були неправомочні вирішувати будь-які питання. За цих підстав позивач вважає, що Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного підприємства (майновий сертифікат), які виписані відповідачам 23.06.2005р. видані з порушенням норм чинного законодавства, а тому наявні підстави для визнання цих Свідоцтв недійсними. Розгляд вказаної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження відповідно до ухвали судді від 25.01.2018р. Представником [PERSON] , адвокатом Громадським О.В. у лютому 2015р. надано до суду заперечення проти позову, а у березні 2018 р. [PERSON] надано відзив на позовну заяву у яких вказано, що на момент укладення договору КП «Агропромбуд» не було власником, а було користувачем майна і трудовий колектив міг ним розпоряджатись. Посилаючись на норми ст. 241 ЦК України просили врахувати, що всі працівники Драбівського КП «Агропромбуд» отримали грошові кошти за продані паї і ніхто не відмовився від їх отримання, отже вони вчинили дії, що свідчать про їх згоду на вчинення правочину [PERSON] , що вказує на схвалення такого правочину співвласниками майна та спростовує твердження позивача про нікчемність правочину. Також відповідач та його представник вказували, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивач не просить суд повернути сторони у їх первісний стан, а тому цей спір не є спором про застосування наслідків нікчемного правочину і до таких вимог має застосовуватися загальний строк позовної давності в три роки, передбачений ст. 257 ЦПК України. У ході розгляду вказаної справи третя особа [PERSON] заявляла самостійні вимоги на предмет спору, а відповідач [PERSON] звертався до суду із зустрічним позовом, які були залишені без розгляду за заявами самих заявників. Питання підсудності даної справи було вирішено ухвалами апеляційного суду Черкаської області від 22.12.2016р. та від 19.07.2017р. У судове засідання сторони не прибули. Представник [PERSON] , адвокат Сизько Б.Б. 17.04.2025р. скерував до суду заяву у якій просив судовий розгляд проводити за його відсутності. Представник Драбівського КП «Агропромбуд» Сизько Д.Б. 17.03.2025р. скерував до суду заяву, у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності. Третя особа [PERSON] у своїй заяві про залишення позову без розгляду просила провести судове засідання 31.01.2025р. у її відсутність. У подальшому [PERSON] у судові засідання не з`являлася. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився із невідомих суду причин, жодних заяв чи клопотань до суду не подав, заявив відзив на позовну заяву про який зазначено вище. Враховуючи тривалий час розгляду даної справи, належне повідомлення учасників про час та місце розгляду справи, суть позовних вимог, відсутність даних про поважність причини неявки учасників по справі в судове засідання, а також надання учасниками справи своїх письмових пояснень та заперечень, що стосуються суті спору, суд вважає, що ним було створено належні умови для участі сторін у судовому засіданні, забезпечивши їх право бути присутніми. За таких обставин, суд констатує, що надав сторонам усі передбачені законом можливості для реалізації їхніх прав, якими вони не скористалися. Відтак суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали даної справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Статуту та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Драбівське КП «Агропромбуд» є колективним підприємством, його засновником є трудовий колектив. Згідно з пунктом 1.3 Статуту підприємство здійснює на засадах оперативного управління правоволодіння, використання і розпорядження закріпленим за ним майном, яке належить на правах спільної власності трудовому колективу. 16 червня 2005 року були проведені загальні збори трудових колективів Драбівського КП «Агропромбуд» та дочірнього підприємства «Будматеріали», на яких прийнято рішення провести продаж майнових паїв, отриманих в результаті паювання підприємства, [PERSON] та [PERSON] .. Згідно з договором купівлі-продажу майна, визначеного у рахунок майнового паю від 17 червня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Бірюк О.В., [PERSON] придбав 10% від загальної вартості майнових сертифікатів, а [PERSON] 90% від загальної вартості майнових сертифікатів, майно визначене в рахунок майнового паю Драбівського колективного підприємства «Агропромбуд», що знаходиться в смт. Драбів по вул. Гагаріна, 75 Черкаської області. За наслідками вчинення вказаного правочину [PERSON] та [PERSON] видано майнові сертифікати про право власності на майновий пай від 23 червня 2005 року, згідно з яким відповідач [PERSON] набув правовий статус члена Драбівського КП «Агропромбуд» та право на частку в розмірі 10 % пайового фонду вказаного підприємства на суму 110 000,00 грн. В свою чергу [PERSON] , згідно вказаного сертифікату набув правовий статус члена Драбівського КП «Агропромбуд» та право на частку в розмірі 90 % пайового фонду вказаного підприємства на суму 990 000,00 грн. Вказані обставини стверджуються доданими до матеріалів справи копією договору від 17.06.2005р., копією вказаних сертифікатів, а також численними рішеннями судів, зокрема постанови Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №2-104/11 та рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 13.05.2014р. (справа №22-ц/793/334/14), які враховуються судом при розгляді даної справи. Відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 квітня 2013 року, прийнятого за результатами розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про тлумачення умов договору купівлі-продажу майна, визначеного в рахунок майнового паю від 17 червня 2005 року, яке набрало законної сили, предметом купівлі-продажу за договором купівлі-продажу майна, визначеного в рахунок майнового паю від 17 червня 2005 року, є майнові паї членів трудового колективу Драбівського КП «Агропромбуд». Водночас судом було встановлено, що майно Драбівського КП «Агропромбуд» належить на праві спільної часткової власності членам трудового колективу. Співвласники майна Драбівського КП «Агропромбуд» на загальних зборах 16 червня 2005 року прийняли рішення про продаж лише майнових паїв, отриманих членами трудового колективу у результаті розпаювання майна підприємства, і не приймали рішення про продаж майна, визначеного у рахунок майнового паю. Також суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 13.05.2014р. (справа №22-ц/793/334/14) встановлено, що згідно ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Ст.ст. 7, 9 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вбачається, що майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд складається з балансової вартості як основних виробничих та обігових фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів; а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання, скоригований на день вибуття працівника з господарства, а пайовий фонд складається з балансової вартості майна, а не з самого майна, в тому числі й нерухомого. Згідно із ст.ст. 20, 21, 23, 30 ЗУ «Про власність» суб`єктом права колективної власності є колективне підприємство, а не члени колективу цього підприємства. У п. 1.3 Статуту Драбівського колективного підприємства «Агропромбуд» зазначено «Підприємство засноване на колективній власності трудового колективу «Агробуду» і являється правонаступником Драбівського районного кооперативно-державного міжгосподарського будівельно-монтажного об`єднання «Райагробуд». Пайовий фонд складається з балансової вартості майна, а не з самого майна, в тому числі й нерухомого. Майно колективного підприємства належить членам трудового колективу на праві спільної часткової власності і пайовий фонд їх майна складається з балансової вартості основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності колективного підприємства, цінних паперів, акцій, а також коштів у грошовому виразі; майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на дату паювання. Право розпоряджатися своїм майновим паєм на власний розсуд член трудового колективу набуває лише після припинення членства в підприємстві. До припинення членства частка майна члена трудового колективу КП є частиною цього підприємства. Таким чином предметом купівлі-продажу по договору є майнові паї членів трудового колективу, отримані в результаті розпаювання майна Драбівського КП «Агропромбуд», а тому висновок про визнання такого договору нікчемним є помилковим. Таким чином суд апеляційної інстанції у вказаному вище рішенні не погодився з висновком районного суду про нікчемність договору купівлі-продажу, оскільки предметом угоди були майнові паї, а не безпосередньо майно підприємства. Це ґрунтується на положеннях статуту підприємства та попередньому судовому рішенні, яке вже встановило юридичну природу цих майнових паїв. Отже судом встановлено, що питання нікчемності вказаного правочину неодноразово переглядалося у судовому порядку. Разом із тим, вирішуючи спір по суті, суд зауважує наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі). В\~ЦК України\~закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення статей\~215,\~216 ЦК України\~свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Із вказаного вище можна дійти висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду вказала на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)). Необхідність встановлення нікчемності правочину, визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП, позивачем взагалі ніяк не обґрунтоване, сам позивач не вказує, які саме права були порушені та в чому полягає порушення таких прав. Також суд враховує, що позов подано представником позивача, повноваження якого підтверджувались довіреністю виданою головою Драбівського колективного підприємства «Агропромбуд» Соколенко О.А., який є одночасно відповідачем по даній справі, що викликає обґрунтовані сумніви в дійсності намірів позивача захистити свої права. Підсумовуючи вказане вище суд зазначає, що якщо правочин є нікчемним, його недійсність встановлюється законом, і судове рішення про це не є обов`язковим. Суд може лише підтвердити факт нікчемності у мотивувальній частині рішення для захисту чи відновлення порушених прав позивача. Завдання суду - захист порушених прав чи інтересів. Якщо позивач не може довести, що його права порушені, суд може визнати, що позов не має правового підґрунтя. Таким чином, суд має ретельно дослідити, чи є підстави для втручання, і чи відповідає позовний спосіб захисту суті порушення. У даній справі, з огляду на наявність численних судових рішень, та відсутності належного аргументування порушених прав позивача, останній не зміг довести наявність таких порушень, що є ключовим елементом для обґрунтування позовних вимог. Відсутність доказів порушення прав позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, оцінюючи представлені матеріали, дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені через відсутність доказів, які б підтверджували порушення прав позивача, а відтак і правомірність та ефективність обраного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17). З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстави його необґрунтованості. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому витрати по оплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed