Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: Попільнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) (далі третя особа) про виключення відомостей про батьківство в якому вказує, що [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої на підставі статті 135 СК України записаний позивач. Позивач зазначає, що він з відповідачем з 04 серпня 2012 року по 09 вересня 2024 року перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому він вважав себе батьком дитини, проте після припинення відносин, у позивача виникли сумніви щодо його батьківства відносно дитини. На підставі вищевикладеного, позивач просить виключити відомості про його батьківство по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, 30 квітня 2025 року представник позивача надав до суду клопотання в якому просив розгляд справи проводити без його участі та позивача, позовні вимоги підтримав у повному об`ємі та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, 30 квітня 2025 року представник відповідача надала до суду клопотання в якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Частина третя статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] вказано [PERSON] та [PERSON] . /а.с.7/ Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану, за реєстраційним № 00029887289 від 04 січня 2011 року реєстратором відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області в актовий запис № 2 від 09 грудня 2010 року складений виконавчим комітетом Сущанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області стосовно [PERSON] , 26 жовтня 2012 року внесено зміни на підставі спільної заяви батьків від 26 жовтня 2012 року. Суть змін: відомості про дитину - прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] , - по батькові [PERSON] змінено на [PERSON] ; відомості про батька - прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] , власне ім`я [PERSON] змінено на [PERSON] , по батькові [PERSON] змінено на [PERSON] , дата народження інформація відсутня змінено на [INFO] , місце проживання інформація відсутня змінено на Україна. Державна реєстрація народження проводиться: - відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері) змінено на відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України. /а.с.8/ Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 вересня 2024 року в справі № 288/1894/24, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання\~шлюбу задоволено, розірвано шлюб зареєстрований 04 серпня 2012 року Сущанською сільською радою Попільнянського району, Житомирської області, актовий запис № 2, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , після\~державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище дружини залишено « [PERSON] ». /а.с.15/ Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою відповідача та їй відомо, що [PERSON] працювала та жила в м.Київ, звідки в кінці літа 2010 року повернулася додому в с.Сущанка вже вагітною. Після народження дочки [PERSON] , на початку літа 2011 року, вона вперше побачила позивача [PERSON] , в будинку [PERSON] . Коли вона вперше побачила [PERSON] з дитиною, вона запитала [PERSON] чи є він біологічним батьком [PERSON] , на що вона відповіла, що він не батько дитини. Після того, як сторони уклали шлюб, [PERSON] говорив, що хоче визнати себе батьком дівчинки, щоб люди в селі не засуджували, що в дитини немає батька. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є однокласницею рідного брата відповідача [PERSON] , а тому часто приходила до них в гості та їй відомо, що [PERSON] до літа 2010 року проживала та працювала в м.Києві та неодноразово розповідала їй про те, що вона в м.Києві зустрічається з хлопцем на ім`я [PERSON] , від якого вона в подальшому завагітніла. Позивача [PERSON] до народження дитини вона ніколи не бачила, вперше вона побачила його наприкінці весни 2011 року, коли приїхала в гості до [PERSON] . Неодноразово, під час спілкування з [PERSON] на різних спільних святах, [PERSON] казав, що це не його дитина, проте він любить її як свою. Вона була свідком на весіллі [PERSON] та [PERSON] , а після одруження, [PERSON] виявив бажання записати себе батьком дитини, щоб люди не говорили дитині, що це не її рідний батько. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернувся до суду з позовом про виключення відомостей про батьківство з тих підстав, що він не є батьком дитини своєї колишньої дружини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). \~ Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~у судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126 і 127 СК України). Із пункту 11 вищезазначеної Постанови слідує, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 126 СК України). У частині п`ятій статті 136 СК України\~закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було - подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС. Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22 (провадження № 61-14812св23). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі «Йевремович проти Сербії» зазначив, що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). При цьому законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Так, судове рішення, про задоволення позову призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною. У постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19) зазначено, що: «при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати». У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22) зазначено, що: «за приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України\~на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (касаційне провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (касаційне провадження № 61-17337св20). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що на підставі спільної заяви батьків від 26 жовтня 2012 року, було внесено зміни в актовий запис про народження дитини [PERSON] , [INFO] та змінено відомості про батька дитини, [PERSON] на [PERSON] /а.с.8/, при цьому сторони з 04 серпня 2012 року по 09 вересня 2024 року перебували в зареєстрованому шлюбі /а.с.15/. Під час розгляду справи відповідач заперечувала проти позову та не заперечувала проти того, що позивач не має кровного споріднення з дитиною, в зв`язку з чим представник позивача відмовився від клопотання про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи та суд визначає, що в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України дані обставини не потребують встановлення, так як відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності вказаної обставини або добровільності її визнання. \~ \~ \~ \~Заперечуючи проти позову, відповідач в судовому засіданні вказала, що позивачу на час реєстрації свого батьківства було достеменно відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини, так як вони познайомились та почали свої стосунки в кінці 2010 року, тобто після народження дитини, на момент початку їх відносин, позивачу було достеменно відомо, що дитина від іншого чоловіка, а тому позивач не міг не мати обґрунтованих сумнівів щодо батьківства іншої особи відносно дитини. Разом з тим, відсутній обов`язок лише відповідача щодо доведення необізнаності позивача про біологічне батьківство щодо дитини, оскільки стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для задоволення позову. Під час розгляду справи, в судовому засіданні позивач пояснив, що він до листопада 2010 року перебував у іншому шлюбі, а з відповідачем він почав зустрічатися з грудня 2010 року, а з серпня 2011 року вони почали разом проживати, хто був біологічним батьком дитини [PERSON] йому не відомо. Після того, як вони почали разом проживати, він вирішив змінити прізвище та по батькові дитини. Заяву в органах РАЦС писав добровільно, без жодного тиску та бачив, що в актовому записі про народження дитини, було зазначено зовсім інші відомості про батька, які повністю не співпадають з його прізвищем, ім`ям та по батькові. Підставою звернення до суду стало те, що відповідач після розлучення, звернулася до суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Разом з тим, відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19 (провадження № 61-9966св21) «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Тобто, суд має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати». Враховуючи встановлені обставини, позивачем не надано доказів в обґрунтування заявлених вимог, оскільки він на момент звернення до органів РАЦС з спільною заявою батьків знав, що він не є біологічним батьком дитини, оскільки у актовому записі про народження дитини було зазначено зовсім інші відомості про батька, які повністю не співпадають з його прізвищем, ім`ям та по батькові, однак погодився на реєстрацію його батьком, також це підтверджується подачею спільної заяви про визнання батьківства лише у жовтні 2012 року (коли дитині було майже два роки), та пред`явлення даного позову після звернення відповідача із позовом про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини, а тому він не може оспорювати своє батьківство відповідно до частини п`ятої статті 136 СК України. Крім того, під час розгляду справи позивачем не надано жодних доказів того, що вони з відповідачем періодично перебували у відносинах в ймовірний період початку її вагітності в 2010 році. Таким чином, подаючи у 2012 році до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву на підставі якої позивач був записаний батьком дитини, він мав би зважати на значення своїх дій, їх юридичні наслідки для дитини та неможливість в подальшому довільно, на власний розсуд, змінювати відомості про батька. Суд звертає увагу на те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захисті піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed