Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

26.12.2022 року до суду звернувся позивач, керівник Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Вільногірської міської ради з позовом про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування з одночасним припиненням речових прав на земельну ділянку, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з одночасним припиненням речових прав на неї, про витребування із незаконного володіння та користування земельну ділянку у комунальну власність до відповідачів [PERSON] ,. представник відповідача Романовська Т.С., і ТОВ «ДЕГЕЯ» Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.01.2023 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 24.02.2023 року. 17.06.2024 року проведений перерозподіл цивільної справи іншому складові суду. Справа призначена до розгляду на 09.12.2024 року 09.12.2024 року розгляд справи в підготовочму сдовому засіданні в ідкладений на 27.02.2025 року в зв`язку з неявкою відповідачів. 27.02.2025 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 28.04.2025 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 28.04.2025 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просить: визнати недійсним та скасувати рішення Дмитрівської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області VІІ скликання № 764-25/ VІІ « Про передачу у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва гр. [PERSON] ». Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536, розташовану на території Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р, індексний номер 47875202 від 22.07.2019 року. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 1906 від 21.06.2019 року площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536, укладений між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕГЕЯ», зареєстрований 21.06.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р. відомості внесені до реєстру 22.07.2019 року, індексний номер рішення 47876061 від 22.07.2019 року. Витребувати із незаконного володіння та користування [PERSON] і товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕГЕЯ» земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536 у власність Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. Стягнути із відповідачів солідарно сплачений судовий збір на користь Дніпропетровської обласної прокуратури. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч. 1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч.ч.3-5 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений ; державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Таким чином, при наявності загрози інтересам держави та бездіяльності органу державної влади чи місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, найефективнішим правовим способом захисту, поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право, буде саме представництво органів прокуратури інтересів держави. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 25.02.2019 у справі № 173/1672/18 за [PERSON] ,. визнано право на земельну частку (пай) у розмірі 7.96 умовних кадастрових гектарів колишнього КСП «Україна», яка знаходиться в адміністративних межах Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. На виконання вказаного рішення суду Дмитрівською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області винесене рішення від 04.06.2019 року № 764-25/ VІІ « Про передачу у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва гр.. [PERSON] ». Державну реєстрацію права власності [PERSON] , на вказану земельну ділянку проведено 21.06.2019 року, відомості внесені до Реєстру 22.07.2019 року. В подальшому 21.06.2019 року між [PERSON] , та ТОВ «ДЕГЕЯ» укладений договір оренди земельної ділянки, строком на 10 років, з правом пролонгації. Право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2019 року № 32482428 (індексний номер 47876061). У той час постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 року у справі № 173/1672/18 за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури рішення Верхньодніпровського районного суду від 25.02.2019 року скасоване. В позові [PERSON] , про визнання права на земельну ділянку - відмовлено. Постановою Верховного суду від 19.04.2021 року у справі № 173/1672/18 касаційну скаргу [PERSON] ,, залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. Зазначені обставини і стали підставою для подання даної позовної заяви до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Представник особи, в інтересах якої подано позовну заяву, Вільногірської міської ради, в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно поданої заяви позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , та його представник, [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву не надали . Представник відповідача, ТОВ «ДЕГЕЯ», в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини З наданих сторонами доказів судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду від 25.02.2019 у справі № 173/1672/18 за [PERSON] , визнано право на земельну частку (пай) у розмірі 7.96 умовних кадастрових гектарів колишнього КСП «Україна», яка знаходиться на даний час в адміністративних межах Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, раніше на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією рішення суду . На виконання вказаного рішення суду Дмитрівською міською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області винесене рішення від 04.06.2019 року № 764-25/ VІІ «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва гр. [PERSON] », що підтверджується копією рішення ради . Державну реєстрацію права власності [PERSON] , на вказану земельну ділянку проведено 21.06.2019 року. Відомості внесені до Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 22.07.2019 року. В подальшому 21.06.2019 року між [PERSON] , та ТОВ «ДЕГЕЯ» укладений договір оренди земельної ділянки, строком на 10 років, з правом пролонгації. Право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2019 року № 32482428 (індексний номер 47876061), що підтверджується Інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 17.12.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі № 173/1672/18 за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури рішення Верхньодніпровського районного суду від 25.02.2019 року скасоване. В позові [PERSON] , про визнання права на земельну ділянку - відмовлено, що підтверджується копією постанови. Постановою Верховного Суду України від 19.04.2021 року у справі № 173/1672/18 касаційну скаргу [PERSON] ,, залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 року залишено без змін, що підтверджується постановою колегії третьої судової палати Касаційного цивільного суду. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 року, відпала підстава за якою відповідач, [PERSON] ,, набув права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Позивачем заявлені позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування рішення Дмитрівської сільської ради про передачу у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідачеві, про витребування земельної ділянки із незаконного володіння та користування відповідачів і повернення її у власність органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації на земельну ділянку та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.1, 2 ст. 372 ЦК України - Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України- Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1,2, 3 ст. 212 ЦК України - Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином;2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;4) відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України - Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Оскільки підстава, за якою відповідач, [PERSON] ,, набув право власності на спірну земельну ділянку відпала, а саме скасоване рішення Верхньодніпровського районного суду від 25.02.2019 у справі № 173/1672/18 постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.04.2021 року та [PERSON] , відмовлено у визнанні за ним права на земельну частку (пай), суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині витребування із незаконного володіння і користування [PERSON] , земельної ділянки земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536 у власність Вільногірської міської ради Дніпропетровської області підлягають задоволенню . Так як, згідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі ст. 142 Конституції України матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Право власності та користування землею набувається і реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст. 13, 14), Земельним Кодексом України (ст.ст. 78, 92, 93, 116, 122, 123, 124), а також іншими законами Законом України «Про оренду землі», Цивільним кодексом України тощо). Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктом 21 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, котрі припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Таким чином спірна земельна ділянка вважається комунальною власністю Вільногірської територіальної громади від імені якої діє Вільногірська міська рада , за захистом порушених прав якої звернувся позивач. При цьому належним способом захисту порушеного права буде саме витребування майна, в даному випадку земельної ділянки, із чужого незаконного володіння. Оскільки, серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)). Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладеніу постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 рокуу справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). Відповідно до ч.1,2 ст. 386 ЦК України - Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення вибула у власність відповідача безоплатно, власник майна, яким на даний час є Вільногірська міська рада наділена правом на її витребування із незаконного володіння та користування відповідача, [PERSON] . Так як суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування спірної земельної ділянки із незаконного володіння та користування відповідача, [PERSON] , підлягають задоволенню позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , на земельну ділянку площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536, розташовану на території Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р, індексний номер 47875202 від 22.07.2019 року. Оскільки абзацом 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ« Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)». З метою ефективного захисту порушених прав законодавець у вищевказаній правовій нормі застеріг, що ухвалення судових рішень про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав має супроводжуватись визнанням, зміню чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Вищевказана норма вимагає від суду при ухваленні рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права, зазначити одночасно про припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, які виникли на підставі зазначеного документа, незалежно від того, чи просить про це позивач, чи ні. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасувати рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області VІІ скликання № 764-25/ VІІ « Про передачу у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва гр. [PERSON] » і про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 1906 від 21.06.2019 року площею 7.74 га, кадастровий номер 1221084100:01:067:0536, укладеного між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕГЕЯ», зареєстрований 21.06.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р., Відомості внесені до реєстру 22.07.2019 року, індексний номер рішення 47876061 від 22.07.2019 року, суд виходить з наступного. Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» - Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 т. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати верховного Суду України від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц зазначається, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином позовні вимоги щодо визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність відповідача і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачами є неефективним способом захисту порушених прав. Так як ефективним способом захисту порушених прав є саме витребування спірної земельної ділянки із чудогов незаконного володіння і користування, які заявлені позивачем. Відповідно визнавати недійсними рішення органу місцевого самоврядування і укладений договір оренди земельної ділянки не потребується. Крім того, відповідно до розділу V ЗУ «Про оренду землі» зміна власника земельної ділянки не є підставою для визнання укладеного договору оренди земельної ділянки недійсним чи його розірвання. Так як судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] , на користь Дніпропетровської обласної прокурати підлягає стягненню 4 962.00 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки володіння та користува земельною ділянкою ТОВ "ДЕГЕЯ" є похідним від володіння та корсттування земельною ділянкою [PERSON] . Крім того розподіл судових витрат регулюється нормами процесуального права, тому норми матеріального права щодо стягнення в солідарному порядку до судових витрат застосовані бути не можуть. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: partial