Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] 16 жовтня 2024 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області, в якому просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтування з земельної ділянки, що навколо його будинку по [ADDRESS] , всіх перешкод, а саме кущів та зведеної відповідачкою огорожі. На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що після смерті матері він став власником житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2001 року до нього перейшло право власності на дерев`яний жилий будинок, площею 29,0 м. кв. та господарські будівлі та споруди: сарай, вбиральню, колодязь, ворота, огорожу, фундамент під літню кухню. Право на нерухоме майно зареєстроване Самбірським міжміським БТІ 13.12.2001 року та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 34. Рішенням Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області № 336 від 12.09.2016 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Гординя Самбірського району Львівської області. Однак він дізнався, що частина споруди, яка перейшла у його власність перебуває на земельній ділянці відповідачки [PERSON] . Це зупинило приватизацію його земельної ділянки. Згідно відповіді Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК від 20.02.2017 року працівниками Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК були проведені обміри та виготовлений план території земельної ділянки в [ADDRESS] . При представленні копії Проекту забудови та взявши до уваги Державний акт [PERSON] було визначено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] , як показано на плані території земельної ділянки. Згідно повідомлення Новокалинівської міської ради від 22.03.2017 року частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] . Згідно Плану території, зробленого Самбірським районним відділом Львівської РФ ДЦЗК 2016 року [PERSON] користується земельною ділянкою довжиною 33,07 м, на заході - 4,47+14,92+3,70 (=23,09м). При цьому, як видно з Плану, відступ від меж є наступним: зі сходу - на 0,50 м, із півночі - на 0,90 м, із заходу - на 1,25 м. Таким чином, обгородивши свою земельну ділянку так, як вона вважала за потрібне [PERSON] самозахопила частину земельної ділянки, яка їй не повинна належати, зокрема, під його будинком. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року у справі № 452/1931/17 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Львівській області, Управління Держгеокадастру у Самбірському районі Львівської області, про визнання державного акту недійсним, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі № 452/1931/17 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року скасовано та постановлено нову постанову, якою позов [PERSON] задоволений частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданий 22.03.2012 на ім`я [PERSON] , цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647). Постановою Верховного Суду від 19.06.2024 року дану постанову Львівського апеляційного суду залишено без змін. Старосамбірським міськрайонним судом Львівської області 03.09.2024 року виданий виконавчий лист у справі № 452/1931/17. Проте довівши через суд свою правоту, позивач не може змусити відповідачку усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою і пересунути паркан так, щоб він не перешкоджав доступу до стіни його будинку. На підставі викладеного просив задовольнити позов (а.с.1-4). Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.44). Представник відповідачки [PERSON] адвокат Бобак О.Б. 25.11.2024 року надала через «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнала, просила у позові відмовити за безпідставністю позовних вимог. Зазначила, що відповідачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Із західної сторони будинковолодіння межує із будинковолодінням позивача. Фактичні межі земельних ділянок призначених для будівництва та обслуговування житлових будинків сторін були встановлені ще при їх забудові у 60-х роках і відмічені стовпцями, огороджені деревами, посадженими саме на межі, що вбачається з акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] а також викопіюванням із аерофотозйомки 1958 року. Комісія Гординянської сільської ради в акті обстеження земельних ділянок та фактичної межі між двома землекористувачами від 20.04.2010 року встановила, що спільна стіна будівлі, побудована батьками сторін висунута в сторону земельної ділянки [PERSON] на 55 см. Давня огорожа і дерева, які виросли на самій межі свідчать про межу між сусідами. Оскільки позивач в 2008 році самовільно переставив існуючу між ними огорожу, то [PERSON] звернулась до Самбірського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Рішенням Самбірського міськрайонного суду від 15 серпня 2010 року у справі № 2-745/2010 року, було зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за обслуговуванням її житлового будинку, шляхом знесення самовільно встановленої ним огорожі на її земельній ділянці і переміщення її на стару межу. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі № 452/1931/17 визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданий 22.03.2012 на ім`я [PERSON] , цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647) з підстав, що оскільки «… [PERSON] серед іншого майна успадкував фундамент під літню кухню, до нього перейшло, в даному випадку, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Саме фундамент під літню кухню розташований на межі земельних ділянок сторін у справі…». Межі земельних ділянок встановлені ще в 1960-х роках огорожами та зеленими насадженнями і підстав у позивача в даний час демонтування кущів та огорожі з підстав неможливості приватизувати земельну ділянку немає. У позивача немає жодних перешкод зі сторони відповідачки виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Вважає, що позивачем не доведено своє право власності чи правомірного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , в певних розмірах і межах (а.с.68-72). [PERSON] 06 грудня 2024 року було подана відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що набувши право власності на спадкове майно, до позивача перейшло й право власності на земельну ділянку, на який таке майно знаходиться (а.с.91-94). Ухвалою від 09 грудня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.104). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Дащишак О.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Бобак О.Б. у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області у судове засідання не з`явився, був незалежним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Вислухавши доводи позивача, представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 13.12.2001 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.09.2001 року, реєстровий номер 12-959. Згідно вказаного свідоцтва про право на спадщину від 14.09.2001 року, спадкове майно на яке видане свідоцтво складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. На земельній ділянці розташований один дерев`яний жилий будинок, який має дві кімнати та одну кухню, жилою площею 29,0 кв. м, сарай, вбиральня, колодязь, ворота, огорожа, фундамент під літню кухню (а.с.15). Згідно рішення Гординянської сільської ради від 17.10.2001 року № 31 [PERSON] наданий дозвіл на будівництво літньої кухні на старій земельній ділянці в с. Гординя Самбірського району, був розроблений\~проект забудови\~земельної ділянки (а.с.34-35). Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №340783 (а.с.36). Відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі\~рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2009 року, право власності зареєстроване в Самбірському міжміському бюро технічної інвентаризації від 10.02.2010 року (а.с.90), що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2024 року (а.с.74). Зазначені обставини сторонами визнаються. Між сторонами тривалий час (з 2006 року) існує спір щодо встановлення меж земельних ділянок та користування ними. Згідно Акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] в 2010 році (без зазначення точної дати) комісією було проведено встановлення та узгодження меж її земельної ділянки. Як зазначено в акті встановлені в натурі межі відповідають фактичному стану, проходять по існуючим огорожам. Даний акт не містить підпису одного із суміжних землекористувачів [PERSON] (а.с.12). Позивач наполягає, що не був повідомлений про винесення меж в натурі, чим був позбавлений права захистити свої права як суміжний землевласник. Рішенням Гординянської сільської ради Самбірського району Львівської області № 284 від 26 квітня 2010 року затверджені рішення та протокол узгоджувальної комісії від 26 квітня 2010 року № 2 про обстеження земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] та фактичної межі між двома землекористувачами. Комісією було встановлено, що давня огорожа і дерева, які виросли у самій межі свідчать про правильну межу між сусідами, а спільна стіна будівлі, яку побудували при згоді їхні батьки висунута у сторону земельної ділянки гр. [PERSON] на 55 см (а.с.75-76, 77, 86). На підставі рішення Гординянської сільської ради Самбірського району Львівської області № 286 від 26.04.2010 року [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 328674, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1610 га (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647). В 2010 році [PERSON] звернулася до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2010 року у справі № 2-745/2010 позов [PERSON] задоволено, зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди шляхом знесення самовільно встановленої ним огорожі на земельній ділянці позивачки і переміщення її на стару межу. При цьому в даному рішенні суду були встановлені наступні обставини: «…За житловими будинками закріплені земельні ділянки, які не приватизовані. Межують одна з одною з західної та північно-західної сторони. Відгороджені одна від одної, огорожа проходила у вигляді стовпців, що вросли в землю та дерев, посаджених на межі, враховуючи принцип добросусідства батьків [PERSON] та [PERSON] . Дана обставина підтверджується аерофотозйомкою за 1958 рік. Як вбачається з протоколу № 2 узгоджувальної комісії Гординянської сільської ради Самбірського району Львівської області від 20 квітня 2010 року, [PERSON] самовільно пересунув огорожу, встановлену на межі земельних ділянок обидвох сторін…» (а.с.78-79, 75-76,77, 80). Як зазначено в позовній заяві рішенням Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області № 336 від 12.09.2016 позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК від 20.02.2017 року працівниками Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК були проведені обміри та виготовлений план території земельної ділянки в [ADDRESS] . При представленні копії Проекту забудови та взявши до уваги Державний акт [PERSON] було визначено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] , як показано на плані території земельної ділянки (а.с.10). Згідно повідомлення Новокалинівської міської ради від 22.03.2017 року частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] (а.с.11). [PERSON] неодноразово звертався до Гординянської сільської ради, Самбірської районної ради, з приводу користування суміжними земельними ділянками, про що свідчать надані ним копії відповідних заяв та скарг а також відповіді на його звернення (а.с.6-10, 29, ). В 2017 році [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи: Головне управління Держгеокадастру в Львівській області, Управління Держгеокадастру у Самбірському районі Львівської області, про визнання державного акту недійсним, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги, вказував на те, що спірна земельна ділянка відповідачки накладається на його земельну ділянку та частину належної йому будівлі, що порушує його права, тому просить визнати незаконним та скасувати державний акт та рішення на підставі якого він виданий. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року у справі № 452/1931/17 в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі № 452/1931/17 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року скасовано та постановлено нову постанову, якою позов [PERSON] задоволений частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданий 22.03.2012 року на ім`я [PERSON] , цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647). В задоволенні решти позову відмовлено. Судом були встановлені наступні обставини: «… позивач [PERSON] після смерті матері успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за ним у встановленому законом порядку. Серед успадкованого ним майна на земельній ділянці був фундамент під літню кухню, про що зазначено у свідоцтві про право на спадщину від 14.09.2001. Враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки [PERSON] серед іншого майна успадкував фундамент під літню кухню, до нього перейшло, в даному випадку, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Як вбачається з оглянутої в суді апеляційної інстанції інвентаризаційної справи по будинковолодінню по [ADDRESS] , саме фундамент під літню кухню розташований на межі земельних ділянок сторін у справі. Судом встановлено та визнано сторонами у справі, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі [PERSON] , побудовану в межах успадкованого ним фундаменту під літну кухню, та, відповідно, на земельну ділянку, право користування якою позивач має в силу положень закону...» (а.с.23-25). Постановою Верховного Суду від 19.06.2024 року постанову Львівського апеляційного суду залишено без змін. Як зазначено в постанові: «…Враховуючи, що [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, частина якої накладається на земельну ділянку, яка перебувала у законному користуванні позивача [PERSON] , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що останній має право вимагати усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданого 22 березня 2012 року на ім`я [PERSON] , тому позов у цій частині підлягає задоволенню…» (а.с.16-22). Старосамбірським міськрайонним судом Львівської області 03.09.2024 року був виданий виконавчий лист у справі № 452/1931/17 (а.с.5). Згідно повідомлення\~Самбірського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Самбірському районі\~Західного Міжрегіонального\~Управління МЮ\~України від\~25.03.2025\~року у\~прийнятті виконавчого\~документа для\~виконання було\~відмовлено через\~те,\~що виконання\~рішень не\~передбачає застосування\~заходів примусового\~виконання (а.с.124). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої\~статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно з частинами першою, другою\~статті 30 ЗК України 1990 року, чинного на час набуття позивачем права власності на нерухоме майно, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її\~\~цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 зазначено, що земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами\~ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.\~Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії\~статті 30 ЗК України\~в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.\~За приписами\~статті 120 ЗК України\~в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала\~стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України\~(в редакції\~Закону України\~№ 997-V\~від 27\~квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція\~статті 120 ЗК України\~(зі змінами, внесеними\~Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 205/3498/19. Як встановлено судом позивач [PERSON] після смерті матері успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за ним у встановленому законом порядку. Отже до нього в силу закону перейшло, в даному випадку, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, про що також зазначено в постанові ВС від 19 червня 2024 року у справі № 452/1931/17. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій\~статті\~79\~ЗК\~України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ч. 1, 3 ,4, 7 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Згідно ч. 13 статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до\~Закону України\~"Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Положеннями частини 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що «державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Як встановлено судом постановою Львівського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі № 452/1931/17 за позовом [PERSON] визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 328674, виданий 22.03.2012 року на ім`я [PERSON] , цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647). Постановою Верховного Суду від 19.06.2024 року постанову Львівського апеляційного суду залишено без змін. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Отже, державна реєстрація земельної ділянки [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] скасована, разом з тим відповідачка має право користування нею в силу положень закону. Відповідно до\~статті 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в пункті 13 постанови від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, а також в пункті 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17. При вирішенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується і залежно від установленого повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 95 ЦПК України). До письмових доказів висуваються вимоги стосовно належності (ст.\~77 ЦПК України), допустимості (ст.\~78 ЦПК України), достовірності (ст.\~79 ЦПК України) та достатності (ст.\~80 ЦПК України). Так, згідно з приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд не бере до уваги надані позивачем: заяву [PERSON] до Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08.06.2022 року про доручення документів; заяву [PERSON] до Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2019 року про подання доказів; адвокатський запит до Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК від 21.05.2021 року про можливість складання ситуаційного плану; рахунок-фактуру № 1374 від 08.07.1990; заяву [PERSON] від 11.11.2024 року з додатками, зокрема, зі скаргою [PERSON] до ВРП на неправомірні дії судді Кушніра А.В. (а.с. 26, 27, 28, 29,30, 50-58) оскільки такі не містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору, позивачем та його представником ані в позовній заяві, ані в судових засіданнях не обґрунтовано їх належність для підтвердження його позовних вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (Постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Згідно ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі\~№ 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення\~\~\~у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо яких встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Так, при розгляді справи № 452/1931/17 судами було встановлено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі [PERSON] , побудовану в межах успадкованого ним фундаменту під літну кухню, та, відповідно, на земельну ділянку, право користування якою позивач має в силу положень закону (а.с.23-25, 16-22). Тобто, факт порушення права користування земельною ділянкою позивачем з боку відповідачки був встановлений. Звертаючись до\~суду з\~даним позовом\~ [PERSON] просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтування з земельної ділянки, що навколо його будинку по [ADDRESS] , всіх перешкод, а саме кущів та зведеної відповідачкою огорожі. При цьому він посилався на рішення судів у справі № 452/1931/17; відповідь Самбірського районного виробничого відділу ЦДЗК від 20.02.2017 року, в якій зазначено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] , як показано на плані території земельної ділянки (а.с.10); повідомлення Новокалинівської міської ради від 22.03.2017 року, в якому зазначено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] (а.с.11); кадастровим планом земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с.13); фотознімки земельної ділянки (а.с.30-32). В сукупності встановлених у справі обставин, суд вважає, що позивачем доведені його позовні вимоги, в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтування з земельної ділянки, перешкоди у виді зведеної відповідачкою огорожі. Щодо позовної\~вимоги про демонтування з земельної ділянки, що навколо його будинку по [ADDRESS] , кущів, суд вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Самбірським міськрайонним\~судом Львівської\~області при розгляді справи № 2-745/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, судом були встановлені наступні обставини: «…За житловими будинками закріплені земельні ділянки, які не приватизовані. Межують одна з одною з західної та північно-західної сторони. Відгороджені одна від одної, огорожа проходила у вигляді стовпців, що вросли в землю та дерев, посаджених на межі, враховуючи принцип добросусідства батьків [PERSON] та [PERSON] . Дана обставина підтверджується аерофотозйомкою за 1958 рік…». Дане рішення суду є чинним, обставини, установленим ним в силу ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення, досліджувалося судами при розгляді справи 452/1931/17; будь-яких інших доказів, які свідчать про те, що відповідачка [PERSON] посадила навколо будинку по [ADDRESS] , кущі (дерева), після ухвалення судом зазначеного рішення, позивачем суду не надано. Отже суд вважає, що в цій частині позивачем не доведені його позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивача [PERSON] , який є особою з інвалідністю ІІ групи, звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч.1\~ст.5\~Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що позов задоволено частково, у відповідності до ч. 6\~ ст. 141 ЦПК України, п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд стягує з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн. (3028,00 грн. х 0,4 /2=605,60 грн.).

Outcome: partial