Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

12 червня 2024 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулася [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) із позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області, в якій просить суд: визнати за [PERSON] право на проживання та на реєстрацію місця проживання у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у власності доньки позивача [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , пов`язаним із проживанням у ньому. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона все своє життя проживає разом зі своєю дочкою - відповідачем у справі, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який вона успадкувала від свої батьків, що підтверджувалося свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого Рівненською райдержнотконторою 16.02.2000 та зареєстрований в Рівненському облбюро техінвентаризації в реєстровій книзі №1 під №116-116. Зазначила, що у зв`язку з тривалою хворобою та на випадок своєї смерті, вона переоформила вказаний житловий будинок на свою доньку [PERSON] , згідно договору дарування від 21.03.2001, який посвідчено державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-442. Однак, незважаючи на передачу у власність такого будинку своїй на той час 18 річній доньці, позивач продовжила проживати разом із нею однією сім`єю. Вказує, що у липні 2023 року вона дізналася про те, що її донька зняла її з реєстраційного обліку за місцем проживання у будинку, за заявою власника житла. Повідомила, що останні декілька років позивач почала спостерігати, що після одруження доньки та переїзду в будинок чоловіка, має місце погіршення відносин із донькою. Зазначає, що наразі склалася ситуація коли донька з чоловіком, після зняття позивача з реєстраційного обліку, почали не пускати її до кімнати, а також розпочали вчиняти перешкоди у користуванні даним будинком, та неодноразово повідомляли про необхідність фактичного виселення із даного будинку. Відтак, позивач вважаючи себе членом сім`ї відповідача рахує, що має право на проживання у спірному будинку, а дії та спроби відповідача щодо її виселення аморальними та незаконними. Від представника відповідача - адвоката Філатової Алли Валеріївни надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач вважає доводи позовної заяви необґрунтованими та безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідач володіє нерухомим майном - житловим будинком із надвірними будівлями на праві приватної власності, що підтверджується Договором дарування від 21.03.2001, який посвідчено державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В., за №127, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності від 03.08.2015 за №41665076. Даний правочин був вчинений позивачем на підставі власної волі та за власним бажанням, а тому право власності відповідача на дане нерухоме майно є повністю законним. Зважаючи на це, відповідачем не було вчинено жодних неправомірних дій, які не були передбачені на законодавчому рівні, так як зняття особи з реєстрації є законним правом власника майна, яке він має право реалізувати у будь-яких момент. Таким чином, дії відповідача є цілком законними та правомірними, враховуючи що зняття позивача із реєстраційного обліку за місцем проживання було здійснено 07.07.2023 року, а отже після набуття чинності нових норм закону. Наголосила на тому, що житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] фактично та юридично поділений на дві жилі частини, де власником є відповідач, у першій з яких проживає відповідач із сім`єю та батьком [PERSON] ( [ADDRESS] ), а у другій - позивач ( [ADDRESS] ). Разом з тим, не зважаючи на постійні конфлікти, образи зі сторони позивача, остання є матір`ю відповідача, та відповідач протягом усього часу дозволяє матері проживати. Наголошує, що місцем реєстрації сім`ї відповідача є адреса - [ADDRESS] , а позивача адреса - [ADDRESS] , за якою остання проживає з серпня 2017 року. Стверджує, що відповідач не здійснював та не здійснює жодних дій для виселення позивача із житлового будинку, який зазначений у позовній заяві - [ADDRESS] , так як це фактично інший будинок, де позивач не проживає та не користується майном, адже кожна із сторін проживає у окремих об`єктах нерухомого майна з окремими адресами. Поряд з іншим, представник відповідача у відзиві вказує про те, що у позовній заяві позивач вказує, що проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , а також те, що 07.07.2023 позивача було знято з реєстрації даного місця проживання, на підтвердження чого надає одним із додатків копію Листа Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 07.07.2023 №1176/01-17/23. З огляду на вказане, просить суд звернути увагу, що у листі зазначено місце реєстрації, з якого знято позивача саме - [ADDRESS] . Враховую це, можна дійти висновку що вимоги позивача суперечать обстави справи та ситуації у загальному, поза як [PERSON] лише знято з реєстрації у будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , у якому позивач продовжує проживати. У той час, як будинок реєстрація та проживання у якому зазначені як предмет спору зовсім інший, бо знаходиться за іншою адресою, а саме: адресою [ADDRESS] . Отже, враховуючи викладене, стає зрозуміло, що позивач бажає фактично бути зареєстрованою та проживати не у будинку, яким вона на сьогодні користується, а у будинку відповідача. На підставі викладено, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника позивача - адвоката Шевчука В.С. надійшла до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказує про те, що тривале проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а том наступне зняття з реєстраційного обліку позивача з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. Незалежно від зміни власника будинку, позивач зв`язок з житловим будинком не втрачала, він є її фактичним місцем проживання та вона була там зареєстрована. Разом з тим, аналізуючи поведінку своєї доньки та сукупність її дій та спроб щодо фактичного виселення позивача із спірного будинку, позивач дійшла висновку, що відповідач як власник веде себе осудливо та аморально по відношенню до позивача - матері відповідача та члена її сім`ї. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17.06.2024 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання з участю учасників справи. 16.07.2024 підготовче засідання відкладено на 28.08.2024 у зв`язку з надходженням клопотання від представника відповідача. Підготовче засідання 28.08.2024 та 15.10.2024 відкладено у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 16.01.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 28 березня 2025 року у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 28.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.04.2025. У судове засідання 17.04.2025 сторони не з`явилися. 17.04.2025 від позивача надійшла заява, в якій остання просила суд розглянути справу №570/2957/24 без її участі, позов задоволити, з правом проживання пожиттєво у хаті, яка подарована відповідачу. Вказала, що згідна жити за адресою [ADDRESS] . Від відповідача через канцелярію суду 17.04.2025 надійшла заява, в якій остання просить суд справу №570/2957/24 розглянути без її участі та відхилити всі позовній вимоги. Повідомила, що згідна тільки на те, щоб прописати позивача за адресою [ADDRESS] . Також, просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу які на сьогодні становлять 7000,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 21.03.2001 [PERSON] (Дарувальник) з однієї сторони та [PERSON] , 1985 року народження, що діє за згодою законного представника [PERSON] (Обдарована) з другої сторони уклали договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчено державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-442. Відповідно до п.1 договору: "Даруватель подарувала, а обдарована прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ". У п.2 вказано, що житловий будинок з надвірними будівлями належить Дарувателю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Рівненською райдержконторою 16.02.2000 та зареєстрований в Рівненському облбюро техінвентаризації в реєстровій книзі №1 інд.р№116-116. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2015, 27.07.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції Рівненської області Чернацько. О.В. на підставі договору дарування житлового будинку за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: садибний (індивідуальний) житловий будинок з надвірними будівлями, об`єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок власником якого є відповідач розділено на дві частини, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2017 за №94340738 на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2017 за № 9443977 на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Листом від 07.07.2023 №1176/01-17/23 Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області повідомила позивача, що 07.07.2023 вона знята з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] за заявою власника житла [PERSON] . В листі як підставу вказано: п.2 ст. 18 Закону України «Про надання публічних- електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871 від 05.11.2021 та 1.61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» №265 від 07.02.2022. Відповідно до витягу з адресної книги, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 17.05.2024 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 17.05.2024 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 18.02.2022 по 07.07.2023. В матеріалах справи наявні копії скріншотів переписок позивача з відповідачем у застосунку Viber від 17.06.2024 та 22.06.2024 року, які зводяться до взаємних притензій і образ. Зі змісту переписок вбачається, що між сторонами наявний конфлікт, який [PERSON] пов`язує із втручанням матері у життя її сім`ї. Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 03.12.2021 у справі №570/5555/21 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , за ч.1 ст.173-2 КУпАП - провадження у справі закрито за відсутністю складу та події адміністративного правопорушення. «В межах розгляду даної справи, в судових засіданнях 02.12.2021 та 03.12.2021 [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок поділений на дві частини, кожна з яких має окремий вхід, у дворі будинку є паркан, який також ділить земельну ділянку. В одній частині будинку проживає вона, в іншій - дочка [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх малолітня дитина та колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , який один раз на два роки приїжджає з-за кордону. Вона з ними спільного господарства не веде, немає спільних прав та обов`язків, окрім як вони спільно сплачують комунальні послуги, бо комунікації у будинку не розділені і котел знаходиться у її частині будинку. Вона згідно договору дарування відчужила свою частину будинку доньці [PERSON] . Вона перебуває з ними усіма у конфліктних відносинах вже давно. Пояснює, що 06.11.2021 р. за місцем свого проживання вона не вживала на адресу зятя [PERSON] нецензурних слів, йому не погрожувала, не кричала, а сказала: «До твого лицемірства я вже звикла». [PERSON] постійно кричить та конфліктує з нею. Пояснює, що іншим членам її родини потрібна житлова площа і в такий спосіб вони вирішують свої питання. Їй не було відомо, що її розмови з членами родини записуються на диктофон.» Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 03.12.2021 у справі №570/5471/21 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , за ч.1 ст.173-2 КУпАП - провадження у справі закрито за відсутністю складу та події адміністративного правопорушення. «В межах розгляду даної справи, в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що не мав наміру вчиняти будь-яке насильство стосовно своєї тещі. 09.10.2021 року у нього з тещею дійсно виникла суперечка, у зв`язку з тим, що остання втручається в його подружнє життя та вказує як йому виховувати його дитину. [PERSON] тещі не погрожував, нецензурними словами не обзивав та не бив її, лише відповідав на її погрози та просив не втручатися у його сім`ю.» Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 10.12.2021 у справі №570/5376/21 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , за ч.1 ст.173-2 КУпАП - провадження у справі закрито за відсутністю складу та події адміністративного правопорушення. «В межах розгляду даної справи, [PERSON] в судовому засіданні свою вину у вчиненні вказаного правопорушення не визнала. Пояснила, що вона не проживає однією сім`єю з донькою [PERSON] , проживають в різних частинах будинку, спільного господарства не ведуть. Донька проживає зі своєю сім`єю. Вказала, що вона постійно її провокує на конфлікти.» Позивач у позовній заяві зазначає, що проживає в будинку з моменту свого народження і по цей час. Також вказує, що подарований нею доньці будинок є єдиним місцем проживання, оскільки у власності відсутнє інше жило, куди вона могла б виселитися. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст.9 ЖК України). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Вказаний висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17. Згідно позовних вимог [PERSON] серед іншого, просить суд: (з урахуванням заяви від 17.04.2025) визнати за нею право на проживання пожиттєво в будинку [ADDRESS] . Зазначає про те, що в даному будинку вона з відповідачем вели спільне господарство, разом готували та споживали їжу, спільно утримували, прибирали та дбали про будинок, тобто вже життя позивач вважає, що була членом сім`ї відповідача. З досліджених судом Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2017 №94340738 та № 9443977, вбачається, що житловий будинок, власником якого є відповідач розділено та дві частини та присвоєно дві адреси: [ADDRESS] та [ADDRESS] . З наявних в матеріалах справи доказів, а саме витягу з адресної книги судом встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , у період з 17.05.2024 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , у період з 17.05.2024 по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , у період з 18.02.2022 по 07.07.2023. Отже, з даного витягу вбачається, що позивач була зареєстрована та проживала за вказаною адресою одна, в період з 18.02.2022 по 07.07.2023. Зняття з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] позивача відбулося за заявою власника житла - відповідача. В подальшому, за адресою [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] .. Разом з тим, сторонами не заперечується, що позивач продовжує проживати у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , без реєстрації. В матеріалах справи наявні копії скріншотів переписок позивача з відповідачем у застосунку Viber, які датуються 17.06.2024 та 22.06.2024, які зводяться до взаємних притензій і образ. Зі змісту переписок вбачається, що відповідач просить позивача не втручатися у життя її сім`ї. Конфлікт між сторонами існує тривалий час, наведене підтверджується постановами Рівненського районного суду Рівненської області у справах №570/5471/21, №570/5555/21 №570/5376/21, в яких [PERSON] заперечує факт проживання однією сім`єю з донькою [PERSON] , оскільки проживають в різних частинах будинку. Також, підтвержує, що вони не ведуть спільного побуту та не мають спільних прав та обов`язків, окрім оплати комунальних послуг, через нерозподіленість комунікацій. З огляду на викладе, суд приходить до переконання, що позивач не являється членом сім`ї відповідача. З матеріалів справи вбачається, що тривалі неприязні відносини між сторонами призвели до того, що відповідач звернулася до Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області та на підставі її заяви позивача було знято з реєстрації місця проживання. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Приписами ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17 зазначено, що: «…статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX) та постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», якою затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), врегульовано відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Положеннями ст. 3 Закону №1871-IX визначено, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках. Нормами ч.ч. 5, 7, 8 ст.8 наведеного Закону встановлено, що у разі якщо особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка надається в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та зазначається в декларації про місце проживання під час її формування. Відомості, передбачені частиною другою цієї статті, згода власника (співвласників) житла не вимагаються у разі декларування місця проживання дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їхніх батьків або інших законних представників чи одного з них; декларування місця проживання в електронній формі здійснюється лише у житлі, відомості про яке внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; декларація про місце проживання в електронній формі може бути подана за ініціативою власника житла (уповноваженої особи житла), за умови надання в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг згоди особи, місце проживання якої декларується в цьому житлі. До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються: зокрема документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України) ( п. 3 ч.1 ст. 9 Закону №1871-IX). Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону №1871-IX у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла. Положеннями ч.1 ст. 11 Закону №1871-IX встановлено, що особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається. Положеннями п.11 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) визначено, що у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них. Нормами п.35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) встановлено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає крім іншого документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. Отже, підставою для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником житла, де має намір зареєструватися, є документи, які засвідчують право даної особи на проживання у цьому житлі передбачені п.35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання і документально оформлена згода на реєстрацію, надана власниками житла. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто умовою проведення такої реєстрації є виникнення у особи права проживання у житлі. У ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно, ніхто не може бути примушений до надання згоди на реєстрацію місця проживання іншої особи у належному йому житлі, оскільки це є втручанням у право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України та статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини. Суд, звертає увагу, що не дивлячись на неприязні відносини між сторонами у справі, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, сторони все ж таки досягли компромісу щодо реєстрації місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується змістом заяв поданих 17.04.2025 сторонами у справі. Враховуючи вище наведене, суд вбачає підстави для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права на реєстрацію місця проживання в будинку за адресою [ADDRESS] , оскільки в матеріалах справи наявна заява відповідача (власника) будинку від 17.04.2025 про її згоду на це. Суд вважає, що задоволення даної вимоги не суперечить закону та не порорушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Разом з тим, суд звертає увагу, що реєстрація місця проживання автоматично породжує право на проживання. Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, пов`язаним із проживанням у ньому, суд зазначає наступне. Як вже було зазначено вище, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач надалі проживає у подарованому нею доньці будинку. Відтак у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач чинить перешкоди для позивача у користуванні житловим будинком. Натомість, відповідач не дивлячись на конфлікті відносини з матір`ю, яка є позивачем у даній справі, все ж таки як власник будинку надала згоду на реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Outcome: dismissed