Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «АЛЬФА-БАНК» (далі за текстом - АТ «АЛЬФА-БАНК»), назва якого була змінена на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СЕНС БАНК» (далі за текстом - АТ «СЕНС БАНК») звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 07 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступниками якого є АТ «СЕНС БАНК», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2008/28-13/61, згідно з умовами якого Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» надав, а відповідач отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 47000 доларів США. У зв`язку із невиконанням умов вказаного кредитного договору рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 22796,01 доларів США, а також судові витрати. Посилаючись на норми частини 2 статті 625 ЦК України, позивач вважає, що має права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, тому позивачем нараховані 3% річних, розмір яких за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року становить 2051,64 доларів США, які позивач просив суд стягнути з відповідача, оскільки останній не виконав умови вказаного кредитного договору, що є порушенням прав позивача. До суду від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні, стягнути витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що: кредитор, який у судовому порядку стягнув суму основного боргу, в подальшому втрачає право на стягнення платежів за частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки такі платежі можуть бути стягнуті з боржника разом зі стягненням основного боргу; суд навіть при законності вимог кредитодавця, правильності його розрахунків, не може стягнути з позичальника суми відповідальності за статтею 625 ЦК України, незалежно від періоду їх нарахування, якщо вони пред`явлені у період дії воєнного стану; рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року, фактично встановлено порядок виконання самого рішення суду, а саме стягнення з відповідача заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, із встановленням ціни на предмет іпотеки на підставі оцінки, проведеної у межах процедури виконавчого провадження, однак позивач не звернувся до виконавчої служби за примусовим виконанням вказаного рішення суду, а відповідач не є суб`єктом звернення щодо відкриття виконавчого провадження, що, загалом, свідчить про відсутність відповідальності відповідача за частиною 2 статті 625 ЦК України. Також, представник відповідача просив суд застосувати позовну давність у разі якщо суд визнає позов обґрунтованим, пославшись на те, що строк позовної давності за заборгованістю сплинув, оскільки заборгованість нарахована з 17 листопада 2018 року, а позивач звернувся до суду з позовом 17 лютого 2022 року. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав заперечення проти позову, викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Розглянувши позовну заяву, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі за текстом АКБСР «УКРСОЦБАНК»), правонаступниками якого є АТ «АЛЬФА-БАНК» (а. с. 17-18, 20-24, 25-30), назва якого змінена на АТ «СЕНС БАНК» (а. с. 58-59, 60-65, 67-99) та [PERSON] (а. с. 12, 13), відповідачем у справі, був укладений кредитний договір № 2008/28-13/61, згідно умов якого кредитор надав, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 47000,00 доларів США зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 06 жовтня 2015 року, включно (а. с. 6-10, 11, 14). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 03 жовтня 2016 року з [PERSON] , відповідача у справі, на користь АКБСР «УКРСОЦБАНК» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 22796,01 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, ціну на предмет іпотеки встановити на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження. Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII. Стягнуто з [PERSON] , відповідача у справі, на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати (а. с. 16, 138-140). Рішення суду набрало законної сили. Згідно із розрахунком заборгованості у зв`язку з неповерненням [PERSON] , відповідачем у справі, кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року, на підставі частини 2 статті 625 ЦК України позивачем нараховані 3% річних від простроченої суми заборгованості, яка визначена вказаним рішенням суду, у розмірі 2051,64 доларів США (а. с. 15). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно із статтею 1049 ЦК України, яка в силу частини 2 статті 1054 ЦК України застосовується до правовідносин у сфері кредитування, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд неодноразово тлумачив сферу застосування статті 625 ЦК України, а саме, що охоплює собою поняття «грошове зобов`язання», зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц. Крім того, у Постанові Великої Палати від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Верховний Суд знову висловив правовий висновок про те, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання, тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає також у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, тобто застосування вимог статті 625 ЦК України виступає у даному випадку як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Також, Верховний Суд зауважив, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, тобто, дія вказаної статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, згідно з якою усталену судову практику у цивільних справах цієї категорії фактично було змінено та розтлумачено положення Цивільного кодексу України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а також не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання процентів, передбачених умовами договору та ЦК України. Судом встановлено, що звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості у розмірі 22796,01 доларів США за вказаним кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор (АКБСР «УКРСОЦБАНК») змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Рішення суду від 03 жовтня 2016 року про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення вказаної заборгованості засвідчує такі зміни. Якщо у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то у кредитора виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів виконання вказаного рішення суду. Таким чином, до грошового зобов`язання, порушення якого є підставою для застосування вимог статті 625 ЦК України відносяться і випадки ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для суду вважати наявність у позивача права на звернення стягнення компенсаційних виплат, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що нарахування 3% річних здійснені на суму заборгованості, яку визначено судовим рішенням від 03 жовтня 2016 року у розмірі 22796,01 доларів США. Згідно з наданим позивачем розрахунком 3% річних від 22796,01 доларів США, як суми прострочення грошового зобов`язання за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року становлять 2051,64 доларів США. Доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачем розрахунку 3% річних відповідачем до суду не надано, контррозрахунок до матеріалів справи не наданий, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що кредитор, який у судовому порядку стягнув суму основного боргу, в подальшому втрачає право на стягнення платежів за частиною 2 статті 625 ЦК України так як такі платежі можуть бути стягнуті з боржника разом зі стягненням основного боргу, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а також не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання процентів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц). Не заслуговують на увагу суду твердження представника відповідача про те, що суд навіть при законності вимог кредитодавця, правильності його розрахунків, не може стягнути з позичальника суми відповідальності за статтею 625 ЦК України, незалежно від періоду їх нарахування, якщо вони пред`явлені у період дії воєнного стану, оскільки позивачем надано розрахунок нарахованих 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 2051,64 доларів США за період, який не підпадає під період дії воєнного стану, тобто нарахування 3% річних здійснено позивачем за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року. Також, суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність перебування на примусовому виконанні рішення суду від 03 жовтня 2016 року, як заперечення проти позову, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18). Щодо доводів представника відповідача про пропуск позовної давності та обмеження суми стягнення 3% річних за останні три роки, які передували зверненню до суду, суд зазначає наступне. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки згідно статті 257 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову. Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 4 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц; від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 зазначив, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення 3% річних 17 лютого 2022 року. Нарахування 3% річних позивачем проведений за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року, тобто за три роки, на загальну суму 2051,64 доларів США. Судом встановлено, що строк позовної давності щодо вимог за період з 17 листопада 2018 року по 17 листопада 2021 року, був продовжений на строк дії карантину, який з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року було відмінено на всій території України, а тому - не є пропущеним. При цьому суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду 17 лютого 2022 року, тобто до закінчення карантину, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову АТ «СЕНС БАНК» про стягнення з [PERSON] 3% річних у сумі 2051,64 доларів США, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та вони не спростовані відповідачем. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору у розмірі 2481,00 грн. підтверджена меморіальним ордером № 906705255 від 02 лютого 2022 року (а. с. 1).

Outcome: approved