Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

20 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона звернулася до Решетилівської селищної ради із заявою оформити землю прибудинкової території, до якої додала копію Генплану з розбивними кресленнями - аркушу з проекту на житловий 70-квартирний будинок по [ADDRESS] . Замість того, щоб належним чином оформити земельну ділянку житлової забудови і присвоїти їй кадастровий номер, Решетилівська міська рада прийняла рішення «Про інвентаризацію земель громадської забудови». В зв`язку з тим, що це рішення порушувало права [PERSON] , адже згідно нього земля під будинком і прибудинкова територія частини житлового будинку, в якій знаходиться квартира [NUMBER] площею 35,1 кв.м., була віддана в оренду приватним підприємцям, [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила скасувати вказане рішення, яким фактично знищувався житловий будинок (справа № 546/230/15-а). Позов був задоволений, а рішення Решетилівської селищної ради скасоване. Рішення по справі № 546/230/15-а не було виконане, землі житлової забудови для житлового 70-квартирного будинку з вбудовано-прибудованими магазинами й аптекою не було присвоєно кадастровий номер, а проектанти на місці житлового будинку зобразили котельню. Невиконання постанови Великобагачанського районного суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі № 546/230/15-а призвело до того, що поштова адреса житлового 70-квартирного будинку: [ADDRESS] , перейшла до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго». Передача землі за адресою: [ADDRESS] , в приватну власність Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» позбавило [PERSON] та мешканців 70-квартирного житлового будинку приватної власності у виді квартир. Коли [PERSON] підписувала договір з Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго», останній обманув [PERSON] , використавши її підпис, щоб підробити інший договір. Вона підписувала тільки договір на теплопостачання на квартиру площею 35,1 кв.м. Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» підробило договір теплопостачання та підігрів води на квартиру площею 34,7 кв.м. Доказом цього є відсутність номеру договору та будь-якої печатки на підписі особи, яка завіряла підпис. Договір між [PERSON] і Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» підписаний під впливом обману. Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» обманює [PERSON] як споживача при формуванні тарифів. У зв`язку з тим, що Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» допустив обман (нарахував кошти за послуги, яких не надавав, підробив договір та позбавив [PERSON] приватної власності у виді квартири площею 35,1 кв.м., забравши поштову адресу для котельні), тому воно зобов`язане відшкодувати [PERSON] подвійну вартість житлової квартири площею 35,1 кв.м. у розмірі 1090258,40 гривень (1 долар станом на 17.12.2021 = 27,26 грн.; квартира площею 35,1 кв.м. у центральному будинку м. Решетилівка Полтавської області на ринку нерухомості коштує 20000 доларів, тобто 545129,20 гривень. Ціна в подвійному розмірі = 545129,20 гривень * 2 = 1090258,40 гривень). Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» завдано [PERSON] моральну шкоду, яка полягає в стражданнях і переживаннях за втрату приватної власності у виді квартири площею 35,1 кв.м.; позбавлення її реєстрації (прописки), бо в нежитловому приміщенні (в котельні) неможливо реєструвати людей; позбавлення її реальних персональних даних та можливості піти на пенсію через відсутність реальних персональних даних і тому позбавлення засобів до існування; приниженні честі й гідності через реєстрацію (прописку) в котельні; через те, що Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» примушує її платити за чужу квартиру площею 34,7 кв.м. Прямий умисел Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» в заподіянні [PERSON] моральної шкоди підтверджується тим, що земельна ділянка з поштовою адресою: [ADDRESS] , знаходиться в приватній власності Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» і, шляхом документального знищення [PERSON] , заподіювач моральної шкоди захищає протиправно здобуту приватну власність від [PERSON] , щоб вона не домагалась виконання постанови Великобагачанського районного суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі № 546/230/15-а (після скасування рішення Решетилівської селищної ради заява [PERSON] про оформлення землі прибудинкової території житлового 70-квартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , так і залишається невирішеною, а в разі її вирішення - поштова адреса котельні перейде до житлового будинку). Величину моральної шкоди необхідно обрахувати вартістю газу, спаленого котельнею за адресою: [ADDRESS] , за період, за який Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» має намір стягнути з [PERSON] заборгованість. Таким чином, [PERSON] прохала суд 1) зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» відшкодувати їй кошти, сплачені нею згідно договору в подвійному розмірі, в зв`язку з тим, що воно застосувало обман; 2) зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» відшкодувати їй подвійну вартість житлової квартири площею 35,1 кв.м. у розмірі 1090258,40 гривень; 3) зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі вартості газу, витраченого котельнею за адресою: [ADDRESS] , з 01.03.2017 по 31.05.2021; 4) списати всі борги, нараховані їй за квартиру площею 34,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; 5) зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» змінити поштову адресу котельні за адресою: [ADDRESS]; 6) зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» не нараховувати їй жодних платежів за послуги, доки котельні за адресою: [ADDRESS], не буде змінена поштова адреса на іншу, відмінну від адреси житлового 70-квартирного будинку з вбудовано-прибудованими магазинами й аптекою. 25 липня 2023 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що оскільки [PERSON] зареєструвала свою офіційну електронну адресу в ЄСІТС, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» повинно надсилати їй всі процесуальні документи тільки в електронній формі на підставі ч.ч. 6, 8 ст. 14 ЦПК України. Якби Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» зареєструвало свою офіційну електронну адресу в ЄСІТС, на всіх його процесуальних документах, які подані через систему «Електронний суд», був зазначений код ЄДРПОУ, а не код ЗКПО. Доказом відсутності ідентифікації [PERSON] є довідка Міністерства доходів та зборів від 22.09.2021 про те, що вона однозначно не ідентифікується. Відсутність ідентифікації Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» призвело до того, що воно в межах однієї справи подало другу позовну заяву, яка зареєстрована в суді 30.03.2023 за вх. № 1414/23-Вх. Якби Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» виконало свій обов`язок, передбачений ч. 6 ст. 14 ЦПК України, воно не подало б другої позовної заяви, і як наслідок, [PERSON] не була б відповідачем. Через процесуальне шахрайство Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» та нереєстрацію його офіційної електронної адреси в ЄСІТС, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» подало штучний позов, в якому [PERSON] , яка з ним не підписувала жодних договорів і не брала на себе жодних обов`язків по оплаті послуг теплопостачання, зробило відповідачем з метою здійснення шахрайської схеми по залученню її в боргову кабалу та позбавленню її єдиного житла. У зв`язку з тим, що для цієї шахрайської схеми повинні бути визначені частки власності та всі співвласники повинні бути відповідачами, Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» зазначило відповідачем [PERSON] , щоб забрати в неї та [PERSON] їхнє єдине житло в рахунок вигаданої і штучно збільшеної заборгованості. Згідно критеріїв ЄСПЛ, завдана внаслідок порушення прав [PERSON] моральна шкода полягає в наступному: - невизначеності ситуації за результатом судового розгляду цивільної справі № 546/894/21; - стурбованості через те, що з 2020 року вона залишається без джерела доходу і Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» чинить спроби позбавити її квартири в рахунок штучно створеної заборгованості; - розчаруванні в поведінці Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», яка не є добросовісною; - приниженні Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» честі та гідності [PERSON] , називаючи її відповідачем; - занепокоєнні, коли Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» протиправно залучає її в боргову кабалу та має намір позбавити її єдино можливого житла в рахунок штучно створеної заборгованості і в спосіб, непередбачений законом. Моральну шкоду, яку Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заподіяло [PERSON] , остання оцінює в 6000 євро. З урахуванням того, що правопорушення здійснено з метою залучити [PERSON] у боргову кабалу та порушити її конституційні права, передбачені ст.ст. 41, 48 Конституції України; більше 5 років Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» не виконує вимоги ч. 6 ст. 14 ЦПК України; грубо порушує процесуальний закон та з урахуванням практики ЄСПЛ про відшкодування моральної шкоди в середньому 3000 євро, тому заподіяна моральна шкода повинна бути вдвічі більша, ніж середній розмір моральної шкоди згідно рішень ЄСПЛ - 3000*2=6000 євро (243480 грн. з врахуванням, що 1 євро = 40,58 грн.). Таким чином, [PERSON] прохала суд стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» моральну шкоду в сумі 243480 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17 травня 2024 року постановлено вважати неподаною позовну заяву Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання; вважати неподаною зустрічну позовну заяву [PERSON] до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів; вважати неподаною зустрічну позовну заяву [PERSON] до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживачів (т.8 а.с.157). Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року скасовано ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 17 травня 2024 року в частині повернення зустрічних позовних заяв [PERSON] та [PERSON] (т.9 а.с.20-25). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року справу за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (т.10 а.с.3-4). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.10 а.с.19-20). 17 квітня 2025 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] подала клопотання про розгляд її заяв та клопотань без її участі. При цьому, в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] уточнила, що подане [PERSON] клопотання стосується розгляду справи по суті без її участі. 17 квітня 2025 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні підтримала свою зустрічну позовну заяву та прохала задовольнити повністю. 17 квітня 2025 року представники відповідача Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» за зустрічними позовами - адвокати Посенко А.О., Титаренко В.Г. у судовому засіданні не визнали зустрічні позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] та прохали відмовити в їх задоволенні, оскільки основним завданням підприємства є забезпечення тепловою енергією. Між [PERSON] та підприємством був укладений договір, який на даний момент є чинним, а тому [PERSON] як споживач зобов`язана сплачувати кошти за надані підприємством послуги. Ніяких дій на порушення прав позивачів Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» не вчиняло. Твердження [PERSON] про те, що Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» залучило її як відповідача з метою здійснення шахрайських систем по залученню її в боргову кабалу та позбавленню її єдиного житла є такими, що не відповідають обставинам справи. Загалом жодне твердження [PERSON] не містить достатніх об`єктивних даних та конкретних фактів, які б підтверджувалися належним чином. Суд зазначає, що 17 квітня 2025 року під час дослідження доказів [PERSON] о 17 год. 01 хв. без дозволу суду покинула залу суду в режимі відеоконференції. Після дослідження доказів суд оголосив перерву для проведення судових дебатів та призначив судове засідання на 13 год. 30 хв. 18 квітня 2025 року. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] , 18.04.2025 будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] , 18.04.2025 будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представники відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за зустрічними позовами - адвокати Посенко А.О., Титаренко В.Г. подали клопотання про розгляд справи 18.04.2025 без їх участі. Заперечують проти задовлення зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . Суд, заслухавши вступне слово позивача за зустрічним позовом [PERSON] , представників відповідача за зустрічними позовами ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» - адвокатів Посенко А.О., Титаренко В.Г., розглянувши та дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Судом установлено, що 29 січня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з розірванням шлюбу укладено договір про розподіл майна, набутого подружжям під час зареєстрованого шлюбу (т.1 а.с.55). Пунктом 2 Договору визначено, що однокімнатна квартира за [ADDRESS] , залишається в користуванні [PERSON] . [PERSON] зобов`язується звільнити вказану квартиру в день підписання цього договору. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] (1/1 частка) та [PERSON] (1/1 частка), дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 11.10.2005, дата внесення запису: 11.10.2005 (т.4 а.с.55-56). 16 квітня 2014 року між [PERSON] (споживач), яка є власником житлового приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] , та Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (виконавець) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води (т.1 а.с.9). Пунктом 1 Договору передбачено, що виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та підігріву води, а споживач зобов`зується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами в строки і на умовах, що передбачені договором. Пунктом 9 Договору встановлено, що тарифи на послуги централізованого опалення та підігріву води встановлюються в порядку, передбаченому чинним законодавством України, уповноваженими органами. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений договором строк (пп. 1 п. 19 Договору). Цей Договір укладається на два роки і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду (пункт 34 Договору). Вирішуючи вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (cт. 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Частиною 2 цієї статті встановлено, що договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Згідно пункту 8 Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води. За приписами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Положеннями частин першої, четвертої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. У статті 67 ЖК України вказано, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. У статті 162 ЖК України закріплено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Положеннями статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. Саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Однак зустрічна позовна заява [PERSON] не містить жодних доказів, які б підтверджували незаконність та неправомірність дій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», які б відповідали вказаним вище критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували порушення прав [PERSON] саме за тих обставин, які викладені нею в зустрічному позові. [PERSON] не надала суду жодних доказів на підтвердження застосування Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» обману відносно неї, як споживача, при формуванні тарифів з централізованого опалення. Крім того, [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували набуття Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством «Полтаватеплоенерго» права власності на квартиру [ADDRESS] . Тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] про відшкодування Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством «Полтаватеплоенерго» подвійної вартості даної квартири в розмірі 1090258,40 гривень, відшкодування Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством «Полтаватеплоенерго» сплачених нею коштів згідно укладеного договору в подвійному розмірі та списання всіх нарахованих їй боргів є безпідставними. Вимога [PERSON] зобов`язати Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство «Полтаватеплоенерго» змінити поштову адресу котельні взагалі не стосується договірних відносин між нею та ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», а тому є необгрунтованою. Також [PERSON] не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням шкоди і протиправністю дій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго». [PERSON] не представила суду жодних доказів, які б достовірно надали змогу прийти до висновку про наявність у неї душевних та моральних переживань, що виплинуло на її фізичне здоров`я. Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 листопада 2023 року по справі № 462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову. У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 року по справі № 922/51/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року по справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року по справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року по справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року по справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог [PERSON] та порушення Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством «Полтаватеплоенерго» її прав, які б підлягали судовому захисту. Враховуючи викладене вище, зустрічні позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, в якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно пунктів 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постановах Верховного Суду від 25.05.2022 року по справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) від 05.12.2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року по справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає в стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає в неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною та при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Зустрічна позовна заява [PERSON] побудована лише на припущеннях, не містить належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували вчинення Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» відносно неї протиправних дій. Оскільки [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , вона зобов`язана нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного їй майна. [PERSON] не доведено факт завдання їй моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням шкоди і протиправністю дій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго». [PERSON] не представила суду жодних доказів, які б достовірно надали змогу прийти до висновку про наявність у неї душевних та моральних переживань, що виплинуло на її фізичне здоров`я, приниженні її честі та гідності. [PERSON] не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження розміру заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 6000 євро, що дорівнює 243 480,00 гривень. Як вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року по справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Положеннями статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 листопада 2023 року по справі № 462/2056/20, засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Враховуючи викладене вище, зустрічні позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки [PERSON] та [PERSON] звільнені від сплати судового збору, в задоволенні їх зустрічних позовів відмовлено, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: dismissed