Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

24 березня 2025 року представник позивача, адвокат Єлісєєв Дмитро Олексійович (надалі також представник позивача), звернувся в інтересах [PERSON] (надалі також позивачка, [PERSON] ) до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] ), у якій він просив розірвати шлюб, укладений 05 березня 2011 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 184. Після розірвання шлюбу просив залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27 березня 2025 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 19-20). В обґрунтування позовних вимог представником позивачки зазначено, що 05 березня 2011 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області про, що було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та зроблено відповідний актовий запис № 184. Вказав, що подружні відносини між сторонами припинені, вони не ведуть спільне господарство та проживають окремо. Вказав, що основна причина розпаду сім`ї це різниця характерів, відсутність між [PERSON] та [PERSON] взаєморозуміння і довіри, постійні конфлікти та недомовленості. Зазначив, що від шлюбу у сторін є дитина [PERSON] , [INFO] . У судове засідання, призначене на 28 квітня 2025 року, позивачка не з`явилась, про час дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином, шляхом направлення повістки на вказану у позові адресу, однак рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із судовою повісткою та копією ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 27 березня 2025 року повернулось до суду із зазначенням причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 43-47). З огляду на положення пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, судова повістка вважається врученою позивачці. Поряд із цим, у прохальній частині позовної заяви (а.с. 3) представник позивачки просив розгляд цивільної справи проводити без його участі та участі позивачки на всіх судових засіданнях, призначених по справі, а також у заяві, яка надійшла до суду 17 березня 2025 року (а.с. 4) зазначив, що позовні вимоги вони підтримують у повному обсязі та просять задовольнити позов. [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву від нього до суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення про виклик його до суду на веб-сайті «Судова влада України» відповідно до частини 10 статті 187 ЦПК України, оскільки отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. За вказаних обставин, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи, відповідач в силу вимог частини 11 статті 128 ЦПК України, вважається повідомленим про дату, час та місце судового засідання. 07 квітня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява, в якій останній просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив задовольнити позов (а.с. 40-41). Враховуючи неподання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк, та зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду, справа підлягає вирішенню на підставі наявних матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, зважаючи на надані позивачкою та відповідачем заяви, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступне. Судом встановлено, що 05 березня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,про що складено актовий запис № 184 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис про народження № 34 (а.с. 10). Вказуючи на неможливість подальшого спільного життя в якості подружжя, позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом. Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Згідно з частиною 1 статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Оскільки позивачка наполягала на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи, що сторони припинили подружні стосунки, спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, сім`я фактично розпалась та її відновлення неможливе, й відповідач проти задоволення позовних вимог заперечень не надав, є підстави для розірвання шлюбу. Позивачка скористалась правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу в порядку статті 113 Сімейного кодексу України, та просила залишити їй прізвище - « [PERSON] », із огляду на що, суд залишає їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що позивачкою за подачу вказаного позову сплачено судовий збір відповідно до платіжної інструкції 0.0.42492899901 від 14 березня 2025 року у сумі 1211 грн 20 коп., враховуючи те, що відповідач позов про розірвання шлюбу визнав до початку розгляду справи по суті, про що вказав у поданій до суду заяві, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] має бути повернуто з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 605 грн 60 коп., сплаченого нею при поданні цього позову відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, та про стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору у сумі 605 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved