Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

у грудні 2024 року ТОВ "ФК "Артеміда" звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 05 листопада 2020 року між ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" та [PERSON] було укладено договір позики № 3483995. 17 листопада 2020 року між [PERSON] та ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" було укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої позикодавець збільшив позичальнику розмір позики до 5000,00 грн, та перерахував її на рахунок позичальника, зазначений ним у договорі позики [NUMBER] . 01 квітня 2021 року між ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" та ТОВ "Сіроко Фінанс" було укладено договір факторингу № 016-010421, відповідно до якого до ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" відступило, а ТОВ "Сіроко Фінанс" прийняло на себе право вимоги, зокрема, до [PERSON] за договором позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року. 05 лютого 2024 року між ТОВ "Сіроко Фінанс" та ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" було укладено договір факторингу №20240205/2, відповідно до якого до ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" перейшло право вимоги до [PERSON] за договором позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року. У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов договору позики, у [PERSON] утворилася заборгованість, яка складає 16 428,09 грн, з яких: 5000,00 грн - тіло кредиту, 9 379,36 грн - проценти, 2048, 73 грн - інфляційне збільшення боргу. Наразі позивач просить суд стягнути із відповідача на свою користь зазначену суму заборгованості, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/1982/25 між суддями від 30 січня 2025 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Відповідно до інформації, яка міститься у Єдиному державному демографічному реєстрі, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 07 лютого 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками двічі направлялися відповідачу на адресу його місця реєстрації: [ADDRESS] , проте поверталися до суду без вручення адресату, з відмітками "за закінченням терміну зберігання" та "адресат відсутній за вказаною адресою". Окрім того, копія ухвали про відкриття провадження у справі надсилалася відповідачу на його електронну адресу зазначену у матеріалах справи, та була доставлена до електронної скриньки відповідача 11 лютого 2025 року, про що свідчить відповідна довідка, яка міститься у матеріалах справи. Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 05 листопада 2020 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір про надання позики № 3483995, відповідно до умов якого: сума кредиту - 2200,00 грн, строк дії кредиту - 14 день, тобто до 19 листопада 2020 року, процентна ставка 1,99% в день. Пунктом 3 договору передбачено, що проценти за договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Відповідно до додаткової угоди від 17 листопада 2020 року до вказаного договору вбачається, що на підставі звернення позичальника, здійсненого за допомогою засобів інформаційно-телекомунікаціної системи позикодавця, позикодавець збільшує суму наданої позичальнику позики у розмірі 2200,00 грн на 2800,00 грн. Таким чином загальний розмір наданої позики становить 5000,00 грн. Згідно пункту 2 додаткової угоди позичальник розуміє та підтверджує те, що у зв`язку із збільшенням загального розміру позики, зміниться орієнтована вартість позики, яка складе 5724, 36 грн. Вказаний договір позики та електронна угода підписані електронними підписами позичальника DEhowa5J42 та kkI0FgbDrz, відповідно, про що свідчать реквізити сторін. Окрім того, з реквізитів вбачається, що позичальником особисто було зазначено номер платіжної картки, на яку він просить перерахувати кошти: [NUMBER] . Відповідно до інформації ТОВ «ФК Фінекспрес», 05 листопада 2020 року на платіжну картку № [NUMBER] було перераховано кошти у розмірі 2200,00 грн; 17 листопада 2020 року на платіжну картку № [NUMBER] було перераховано кошти у розмірі 2800,00 грн 01 квітня 2021 року між ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" та ТОВ "Сіроко Фінанс" було укладено договір факторингу № 016-010421, відповідно до якого до ТОВ "1 безпечне агентство необхідних кредитів" відступило, а ТОВ "Сіроко Фінанс" прийняло на себе право вимоги, зокрема, до [PERSON] за договором позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 016-010421 ТОВ "Сіроко Фінанс" набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 379, 36 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 9379,36 грн - заборгованість по відсотках. 05 лютого 2024 року між ТОВ "Сіроко Фінанс" та ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" було укладено договір факторингу №20240205/2, відповідно до якого до ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" перейшло право вимоги до [PERSON] за договором позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №20240205/2ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 379, 36 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 9379,36 грн - заборгованість по відсотках. Вимоги договору [PERSON] виконані не були. Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки за користування ним та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених договорами. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що відповідач не виконав умови договору в повному обсязі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" та ЗУ "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статті 527, 530 ЦК України зазначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості за кредитним договором перед ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» або ТОВ «Сіроко Фінанс» чи сплата такої позивачу після укладання договору факторингу. Таким чином, у відповідача [PERSON] виникла заборгованість перед ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» за договором позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про укладеність кредитного договору між відповідачем та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги. Згідно частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статті 527, 530 ЦК України зазначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до статті 611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені статей 624, 625 ЦК України, тобто, при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Згідно статті 599 Цивільного Кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 Цивільного Кодексу України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В порядку частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість та тілом кредиту - 5000,00 грн та за нарахованими відсотками - 9379,36 грн, що разом складає 14 379,36 грн. Відповідно до статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Умовами договору позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року передбачено, що строк договору становить 14 днів. Додатковою угодою було збільшено розмір позики, разом з тим, у додаткові угоді не було зазначено про зміну строку виконання договору. Вбачається, що [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою не повернув, унаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка відповідно до умов додаткової угоди мала скласти 5724, 36 грн Дій щодо пролонгації договору позики [PERSON] не вчинялося. Разом з тим, з витягу реєстру прав вимог вбачається, що первісний кредитор передав право вимоги за кредитним договором № 3483995 від 05 листопада 2020 року на загальну суму 14 379, 36 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 379,36 грн - сума заборгованості за відсотками. Матеріали справи не містять детального розрахунку, з якого б вбачалося, за який саме період первісним кредитором було здійснено нарахування за процентами по кредиту. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Таким чином, задоволенню підлягає вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка у загальному розмірі складає 5724, 36 грн, що і передбачено умовами договору та додаткової угоди, та є доведеною та підлягає задоволенню. Статтями 1046, 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 3483995 від 05 листопада 2020 року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надані кошти протягом 14 днів. Таким чином, позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування позикою після спливу 14 днів є безпідставною та задоволенню не підлягає. Окрім того, позивач просить суд стягнути із відповідача інфляційні втрати, що утворилися в період з грудня 2020 року по лютий 2022 року, що складає 2 048, 73 грн. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом було перевірено розрахунок інфляційного збільшення, наданий позивачем, та здійснено коригування відповідно до суми фактичної заборгованості, нархованої відповідно до умов договору, а відтак, врахувавши коригування сум, інфляційне збільшення суми боргу складає 815,55 грн, та підлягає стягненню із відповідача. Згідно частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем, всупереч положенню частини 1 статті 81 ЦПК України, не надано жодних доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов кредитного договору, у передбачені договором строки кредит ним не погашений. Крім того, відповідач не скористався своїм правом та не надав суду заперечень щодо укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів, а також доказів відсутності у нього заборгованості чи наявність її в меншому розмірі, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] не виконав грошове зобов`язання за кредитним договором, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення боргу в загальному розмірі 6539,90 грн. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас, розмір понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази: копію договору про надання правової допомоги, копію попереднього розрахунку суми судових витрат, відповідно до якого зазначено, що, зокрема, сума витрат на правничу допомогу, яку очікує понести позивач складає 7000,00 грн, копію свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги. З долучених до позову документів підтверджується факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, що вказана категорія справ не є складною та існує чисельна усталена судова практика, що відповідно не потребує значного часу для професійного адвоката для складання позовної заяви, враховуючи її зміст, обґрунтування, викладені обставини, докази, долучені до неї, з огляду на розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику учасників справи, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, зважаючи на співмірність витрат на правову допомогу та складність даної справи, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, ціни позову, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 2000,00 грн. На підставі положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial