Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

[PERSON] 11 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, який канцелярією суду було зареєстровано 12 лютого 2025 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. На підставі ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, найменування Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було змінено на Новокодацький районний суд міста Дніпра. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 29 квітня 2025 року [PERSON] у задоволенні заяви про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. Позивач у своєму позові, з урахувань уточнених вимог, та відповіді на відзив посилалася на те, що у вересні 2024 року вона замовила у відповідача меблі: кухню, дві стільниці, двоспальне ліжко з матрацом. При замовленні нею обрано колір стільниць «темна терацо». 30 вересня 2024 року їй доставили товар, після доставки його було сплачено у розмірі 22\~700 грн. При доставці товар був запакований та позивачем при прийманні не оглядався, перевірка не здійснювалася, жодних супровідних документів до меблів вона не підписувала. Після розпакування позивач з`ясувала, що колір стільниці не відповідає замовленому замість темного привезли світлий, про що одразу було повідомлено відповідача. 29 жовтня 2024 року відповідач повідомила, що замінити стільницю не зможе, бо товар на заміну виявився бракованим. 31 жовтня 2024 року [PERSON] направила заяву про повернення їй сплачених за стільницю коштів у розмірі 2\~850 грн., які відповідач не повернула. Зазначила, що відповідач не зареєстрована як фізична особа-підприємець, податки не сплачує, звітність не надає. [PERSON] безпідставно набула грошові кошти, які належать позивачеві. Стосовно заявлених витрат на правничу допомогу у розмірі 7\~000 грн. заперечувала, зазначаючи, що такий розмір витрат є неспівмірним та нерозумним, враховуючи ціну позову у розмірі 2\~850 грн. Позивач у своєму позові просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 2 850 грн., а також судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 6\~000 грн. та витрат на судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву, з урахуванням зміни підстав і розміру позовних вимог, що у вересні 2024 року позивач замовила у неї меблі: кухню, дві стільниці, двоспальне ліжко з матрацом. У своєму замовленні позивач не уточнила, якого саме кольору має бути стільниця, у переписці в застосунку «Вайбер» [PERSON] зазначила стільниці терасо 60х270 см. При огляді поставлених меблів позивачем не було заявлено про будь-які невідповідності. Згодом, у жовтні 2024 року позивач повідомила відповідача, що вона потребує 2 стільниці з іншими розмірами. З метою вгодити покупцеві було з`ясовано про заміну стільниць, проте стільниці такого кольору виробником були зняті з виробництва. Після отримання відповіді позивач почала вимагати повернення коштів, намагаючись вирішити проблему з невірно виконаними замірами. Поведінку позивача можна оцінити як недобросовісну, оскільки при пред`явленні позову вона намагалася суд ввести в оману, зазначивши, що відповідачем кошти отримані безпідставно, не вказуючи, що нею отримано замовлені меблі та вона ними користується. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7\~000 грн. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2024 року [PERSON] перерахувала [PERSON] грошові кошти у розмірі 22\~700 грн. за придбання меблів, які були доставлені позивачеві 30 вересня 2024 року, що не заперечувалося сторонами. Згодом позивач зазначила, що має потребу в стільницях іншого розміру та іншого кольору, про що повідомила відповідача. Заявою від 08 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до [PERSON] із заявою про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 22\~700 грн., яку відповідачем залишено без задоволення. Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). За змістом частини першої ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Такими фактами, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти ( ч. 2 ст. 11 ЦК України). Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З пояснень позивача та відповідача, викладених у позовній заяві, відзиві, відповіді на відзив, слідує, що між сторонами було за усною домовленістю укладено договір купівлі-продажу, позивач покупець виконала свої зобов`язання та передала визначену умовами договору грошову суму продавцеві відповідачеві [PERSON] , яка свої зобов`язання виконала, поставила замовлені покупцем меблі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав застосування положень ст. 1212 ЦК України, а до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 2 ст. 4 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також із дій громадян і організацій, які хоч непередбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують права і обов`язки. Договір може бути укладений у формі конклюдентних дій - тобто дій, з яких виявляється намір особи укласти договір. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Таким чином, застосування статті 1212 ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному випадку права позивача не були порушені відповідачем, оскільки підстав стверджувати, що грошові кошти, перераховані [PERSON] на рахунок відповідача у загальному розмірі 22\~700 грн., з яких 2 850 грн. заявлені до стягнення, були отримані [PERSON] без належної правової підстави, відсутні, а за таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені [PERSON] судові витрати слід віднести за її рахунок. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення правничої допомоги у розмірі 7\~000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд враховує, що вказана категорія справ відноситься до малозначних та розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням ціни позову, а також аргументовані заперечення позивача, тому заявлена сума у 7 000 грн. є завищеною. Крім цього, суд зауважує, що кількість годин, витрачених на складання заяв по суті відзивів не вимагає витрат тривалого часу на їх підготовку. Таким чином,\~суд вважає\~за необхідне,\~виходячи з\~засад розумності,\~беручи до\~уваги співмірність\~розміру витрат\~на виконання\~професійної правничої\~допомоги з\~ціною позову\~та обсягом\~фактично виконаних\~робіт,\~а також\~пропорційності стягнення\~судових витрат,\~стягнути з\~позивача на\~користь відповідача\~витрати на\~правничу допомогу\~у розмірі\~1\~000\~грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved