Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

13.08.2024 представник позивача адвокат Кузнецов Д.О. в інтересах позивача звернувся до суду із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За змістом позовної заяви сторони перебували у шлюбі з 23.11.2001, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Згодом спільне життя подружжя погіршилось, у відповідачки виникли власні інтереси, не пов?язані із родиною, з?явилось інше коло спілкування, що у підсумку призвело до того, що вона залишила сім?ю за власним бажанням. З початку 2017 року подружжя не мешкає разом, шлюб розірваний в судовому порядку 13.05.2024. Протягом вказаного часу син мешкав із батьком, матір не брала участі у його вихованні. Аліменти на утримання дитини стягнуті в судовому порядку. [PERSON] питаннями, що пов?язані із розвитком, навчанням та забезпеченням дитини опікується позивач. Відповідно до тверджень сторони позивача відповідачка протягом вказаного часу з 2017 року свідомо самоусунулась від виконання своїх батьківських обов?язків щодо виховання та розвитку малолітнього сина. Так, вона перестала цікавитися життям сина, його навчанням, не створює умов для отримання сином освіти, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідачка не спілкується із сином, хоча батько не чинить перешкод для цього, наразі дитина звикла жити без матері, а її раптова поява може спричинити травму для дитини. Позивач має намір створити іншу родину, що надасть сину можливість зростати у сприятливих умовах. На підставі наведеного, виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки відповідачка не виявляє материнського піклування, без поважних причин не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання, розвитку, навчання, лікування та матеріального забезпечення дитини, із врахуванням норм, передбачених ст. 150, 155, 164 СК України, положень Закону України «Про охорону дитинства», представник позивача просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 02.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження. Визначено відповідачці 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідачка має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Роз`яснено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України роз`яснено право на пред`явлення зустрічного позову. Ухвалою суду від 29.11.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі, призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Клопотання сторони позивача про виклик свідків повернуто без розгляду. В подальшому вказане клопотання подано повторно, судом задоволено із розглядом питання про поновлення строку на його подання. Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті судом відповідно до мотивувальної частини вказаної вище ухвали суду встановлено такий порядок з`ясування обставин, а також порядок дослідження доказів: вислухати пояснення учасників справи та їх представників, дослідити письмові докази. Під час судового розгляду справи 10.02.2025 позивач позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, що зумовили звернення до суду, пояснив, що дитина не спілкується із відповідачкою значний час, як і він, з причин, що не залежать від [PERSON] та дитини, приблизно 7 років [PERSON] не мешкає із позивачем однією сім?єю. Орієнтовно один раз на півроку матір телефонувала дитині, проте в жодний спосіб участі у розвитку, вихованні та навчанні, як і його забезпеченні не брала, під час розмов просто запитувала, чи все гаразд чи ні. [PERSON] вважає, що зв?язок між матір?ю та дитиною наразі втрачений саме з боку дитини, але це є наслідком поведінки матері та її небажання брати участь у житті сина. Представник позивачки адвокат Кузнєцов Д.О., позовну вимогу про позбавлення відповідачки батьківських прав підтримав на підставі наявних доказів, третьою особою 28.03.2025 подано висновок по суті спору, досліджений судом. Відповідачка в судовому засіданні 10.02.2025 повторно присутня не була, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово та належним чином шляхом надіслання судових повісток, смс-повідомлення. Так, відповідачка не скористалась своїм правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, жодних заяв або клопотань до суду не подавала, маючи достатньо часу для висловлення заперечень проти позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи Семенченко Н.В. в судовому засіданні 10.02.2025 пояснила, що умови проживання дитини перевірені, про що складено відповідний акт, є належними, відповідачка не з`явилась на виклик органу опіки та піклування, крім того, заяв про визначення способу участі матері у вихованні дитини від [PERSON] не надходило. Висновок буде подано згодом. Судом 10.02.2025 оголошено перерву в судовому засіданні перед дослідженням письмових доказів та для подання висновку третьою особою. Згідно з заявою адвоката Кузнєцова Д.О., вх.№ від 17.04.2025, представник позивача просить розглянути справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до заяви представника третьої особи Парфенюк Л.П., вх.№ від 17.04.2025, орган опіки та піклування просить провести розгляд без участі представника та із врахуванням даних висновка від 27.03.2025. який скерований до суду 28.03.2025. Судом продовжено розгляд справи відповідно до встановленого порядку розгляду за відсутності учасників справи (досліджено письмові докази). Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі, судом вчинено не було за відсутності клопотань учасників справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі встановлених обставин та у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку учасників справи, з`ясовану у попередніх судових засіданнях, відсутність заперечень сторони позивача та представника третьої особи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме постановив ухвалу згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку, що видно з протоколу судового засідання 10.02.2025. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази, вислухавши протягом розгляду справи пояснення учасників справи (сторони позивача та представника третьої особи), здійснивши допит свідків та опитування малолітньої дитини, інтересів якої стосується даний позов, з`ясувавши правовідносини між сторонами у справі та перевіривши їх наявними доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких встановлених судом фактичних обставинах справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 20.12.2011 (актовий запис №1568 від 20.12.2011). Батьки [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.2001, що видно з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 23.11.2001, дослідженого судом. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі №336/1881/24, пр. 2/336/1560/2024 від 13.05.2024, яке набрало законної сили 13.06.2024, позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, ухвалено розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.11.2001 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 1417 (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/119277134). Згідно з судовим наказом, виданим 12.03.2024 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя, який набрав законної сили 12.03.2024, у справі №336/2320/24, пр. 2-н/336/168/2024, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 6 березня 2024 року, і до досягнення дитиною повноліття (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/117579768). Дані про звернення даного судового рішення до примусового виконання в матеріалах справи відсутні. Місце проживання [PERSON] за місцем реєстрації позивача (батька дитини) ( [ADDRESS] ) підтверджено витягами з реєстру територіальної громади №2024/002162359 та №2024/002231352 від 01.03.2024 та 04.03.2024 відповідно. Згідно з довідкою Олександрівської гімназії ЗМР за вих. від 07.02.2025р. N031 на адвокатський запит, [PERSON] , [INFO] , навчається у 7-А класі, з першого класу. В 2024-2025 навчальному році в Олександрівській гімназії освітній процес відбувається в очній формі зі змішаним режимом навчання. За інформацією, наданою класним керівником 7-А класу [PERSON] , батько [PERSON] , [PERSON] , відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами [PERSON] в навчанні, спілкується з класним керівником (телефонні розмови, повідомлення та особисті зустрічі). До справи за допомогою засобів електронного листування, вх.№ від 28.03.2025, від представника третьої особи [PERSON] надійшов висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 27.03.2025 №22.04/01-34-324 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] . Згідно з даними висновку малолітній [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 22.11.2024 відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради встановлено, що дитина забезпечена всім необхідним, має окрему кімнату, місце для сну, стіл для навчання. Зазначений акт наявний в матеріалах справи та досліджений судом. Під час обстеження малолітній [PERSON] був відсутній, зі слів батька перебував у м. Трускавці з бабою [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади встановлено, що малолітня дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На засідання комісії з питань захисту прав дитини були запрошені [PERSON] , малолітній [PERSON] , 2011 р.н., [PERSON] (лист районної адміністрації від 27.02.2025 N22.04/01-34-207). На засідання комісії з?явився [PERSON] та повідомив членам комісії, що дитина знаходиться в машині, категорично відмовляється говорити з членами комісії. Сам батько не хоче змушувати сина та не бачить достатніх причин для бесіди з дитиною. [PERSON] повідомив, що колишня дружина не мешкає разом із родиною з 2017 року. Він сам утримує дитину, займається його вихованням. Крім того, як зазначено у висновку, через те, що матір дитини ніяким чином матеріально не допомагала, [PERSON] був змушений звернутися до суду з питання сплати аліментів. Однак [PERSON] не надав будь-яких підтверджуючих документів щодо сплати або несплати аліментів матір?ю дитини. Також на засіданні комісії було предметом обговорення, чому саме у 2024 році, через майже шість років після припинення фактичних шлюбних відносин, постало питання про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав матері дитини. [PERSON] повідомив, що наразі має відносини з іншою жінкою, з якою хоче мати родину, і щоб матір дитини не мала ніякого відношення до їх родини, не втручалася, ініціював питання позбавлення її батьківських прав. Також зазначив, що матір дитини дзвонить зрідка, але спілкується тільки з ним, з сином спілкування не має. Під час обстеження умов проживання [PERSON] повідомив, що дружина не мешкає за адресою та з родиною приблизно 1,5 роки, однак з матеріалів судової справи, з пояснень [PERSON] , вбачається, що набагато довше. [PERSON] на засідання комісії не з?явилася, будь-які заяви, пояснення на адресу районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району або на адресу відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради не надходили. Комісія з питань захисту прав дитини виходить з того, що позбавлення батьківських прав матері дитини є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері так і для дитини (ст. 166 СК України). Тому, враховуючи матеріали справи, пояснення [PERSON] , відсутність можливості поспілкуватися з дитиною, комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що [PERSON] не доведено ухиляння від виконання своїх батьківських обов?язків матір?ю дитини, не надано документального підтвердження щодо відсутності матері дитини в житті сина. Орган опіки та піклування вважає, що матір дитини не втратила інтерес до життя сина, оскільки, зі слів [PERSON] , вона, хоч і зрідка, але телефонує. Згідно з висновком, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Бажання батька створити нову родину не є та не може бути достатньою причиною позбавлення матері батьківських прав. Відповідно, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування вважає недоцільно позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, свідок [PERSON] показав суду, що є сусідом родини [PERSON] протягом чотирьох років. Дитина [PERSON] має охайний вигляд, доглянутий. [PERSON] - позитивний хлопчик, мешкає разом із батьком, самостійно про матір нічого не повідомляє. Свідок повідомив, що матері дитини не бачив. Свідок [PERSON] показала суду, що знайома із подружжям [PERSON] приблизно протягом 15 років, орієнтовно 7 років позивач із відповідачкою не мешкають однією сім?єю. Тринадцятирічний [PERSON] мешкає разом із батьком. Із відповідачкою свідок спілкувалась рідко, востаннє - дуже давно, коли телефонувала їй самостійно. Свідок не бачила матір дитини протягом 7 років. Участі у розвитку та вихованні сина [PERSON] не бере. Батько дитини - порядна та чесна людина, виховує хлопця, дбає про нього, для розвитку дитини створено всі необхідні умови. Свідок [PERSON] показала суду, що товаришує із сім?єю [PERSON] , вони знайомі орієнтовно протягом 20 років. Подружжя [PERSON] мешкає окремо з 2016-2017 року. [PERSON] мешкає з батьком, у нього є все необхідно, позаяк позивач належним чином дбає про сина та його розвиток. Наскільки свідку відомо, матір дитини [PERSON] зникла з життя дитини, вирішила створити іншу родину, влаштувати своє життя по-іншому. Коли свідок буває в гостях у [PERSON] , дитина про матір не згадує. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (HUNT v. UKRAINE, Заява N31111/04) Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (Заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (п. 100, Справа "Мамчур проти України" від 16.07.2015, №10383/09). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. При цьому, згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ч.8-9 ст.7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За приписами ч.1,2 ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання, припинення дій, які порушують сімейні права. За нормами ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як передбачено ч.2,3 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених п.2, 4 і 5 ч.1 цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Ст.165 СК України врегульовано, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як передбачено ч.1 ст.12 вказаного закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. При розгляді справи відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі №645/731/18, провадження № 61-20399св19 від 08.04.2020. Так, відповідно до ч.1, 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Так, малолітній [PERSON] , опитаний судом 10.02.2025 в присутності представника органу опіки та піклування, повідомив, що не пам`ятає, чи вітала його матір останнім часом із святами, зокрема, Новим роком та днем народження, спілкування матір із ним не підтримує, принаймні, номера її телефона він не має. Наразі мешкає із татом, який опікується ним та виховує, забезпечує усім необхідним. Дитина навчається у сьомому класі школи №44, має позашкільні захоплення (спортивна секція з баскетболу). Суд враховує й роз`яснення, наведені у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та виходить з того, що ухилення матері від виконання своїх обов`язків у цій справі знайшло своє підтвердження, адже відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином, навіть, не в обсязі, мінімально необхідному для її нормального самоусвідомлення, а взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання сином освіти. Досліджені докази, зокрема, отримані під час допиту свідків, а також безпосереднього опитування дитини в судовому засіданні, вказують на те, що відповідачка дійсно не цікавиться навчанням й станом здоров`я свого сина, не займається його розвитком та не створює належних умов для отримання освіти, самоусунулась від процесу виховання протягом тривалого часу у порівнянні із віком дитини. Зазначені обставини підтверджені наявними доказами, що відповідають загальним положенням про доказування, та не спростовані з боку відповідача. Довідка навчального закладу не свідчить про участь матері у навчанні дитини, всіма питаннями опікується виключно батько. Дитина неохоче відповідає на запитання, пов?язані із матір?ю, не виявляє при цьому позитивних емоцій, що свідчать про стійкий емоційний зв?язок, як матері та дитини. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, провадження № 61-15290св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23). Згідно з положеннями ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тлумачення даної норми дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які підтверджують доводи сторони позивача про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу щодо виховання [PERSON] . Небажання дитини брати участь в засіданні органу опіки та піклування не є визначальною обставиною, що може бути покладено в основу висновку, який подається до суду. Крім того, бажання батька дитини створити нову родину, що дійсно забезпечить повноцінний розвиток дитини, турботу та увагу до сина, в жодному випадку не свідчить про його намір зашкодити дитині або знехтувати правами матері дитини. Відповідачка отримувала сповіщення, обізнана із провадженням справи в суді, відповідно, мала достатньо часу для висловлення своїх заперечень, крім того, для особистої участі у підготовці висновку опіки та піклування. Під час засідання комісії органом опіки та піклування не враховано показів свідків, а також пояснень дитини, які представник третьої особи безпосередньо вислухала 10.02.2025. За таких обставин, враховуючи інтереси малолітньої дитини, яка, як встановлено судом, мешкає із батьком, беручи до уваги всі належні, допустимі та достатні докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, суд, не приймає висновок органу опіки та піклування як такий, що суперечить інтересам дитини та не є достатньо обгрунтованим, й вважає за доцільне задовольнити позов у повному обсязі, позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина. На переконання суду, це рішення в повній мірі відповідає інтересам дитини, враховуючи тривале невиконання матір?ю своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку, навчанню, забезпеченню сина. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Разом з цим, суд наголошує, що позбавлення відповідачки батьківських прав не тягне для неї невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, за наявності обопільної згоди, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав Як передбачено ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки за нормою ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Проте, питання стягнення аліментів вже було предметом іншого судового провадження, що встановлено судом під час розгляду справи. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає її законним інтересам. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки, враховуючи рішення суду, що ухвалюється, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 гривень (із врахуванням ставки судового збору за розгляд позовної вимоги немайнового характеру відповідно до п.1-2 ч.4 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року за змістом ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (3 028,00 гривень).

Outcome: approved