Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів та стягнення сплачених аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Хорошівський районний відділ державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Північного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Позивач просить суд: 1.Припинити стягнення аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі частини всіх доходів щомісячно за рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2024 року (справа № 276/497/24), ВП № [NUMBER]. 2.Звільнити [PERSON] від сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , стягнутих за рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2024 року (справа № 276/497/24), ВП № [NUMBER], в подальшому. 3.Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на [PERSON] користь сплачені аліменти за ВП № [NUMBER] у розмірі 9500,00 гривень. 4.Справу розглянути за відсутності позивача. Позов обґрунтовано тим, що 02.11.2002 позивач з відповідачкою уклали шлюб. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.11.2022 шлюб між ними було розірвано, яке набрало законної сили 16.12.2022. [INFO] у Відповідачки народилась дитина - [PERSON] . Батьком дитини записано позивача [PERSON] . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.04.2024 вирішено стягувати з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 03.03.2022 і до досягнення дитиною повноліття. 20.11.2024 Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області було прийнято рішення у справі за позовом [PERSON] до позивача та [PERSON] (справа № 276/2024/24), яким [PERSON] , [INFO] визнано батьком [PERSON] , [INFO] , яке набрало законної сили 23.12.2024. Отже, встановлені обставини, що впливають на припинення стягнення аліментів. Зазначає, що виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення в розумінні 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Вважає, що стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки проводилось не добровільно, а на підставі судового рішення, тобто в примусовому порядку, а тому вимога про стягнення з [PERSON] сплачених ним аліментів у розмірі 9500,00 гривень є правомірною. Ухвалою судді від 03.02.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 19.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13.03.2025, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді від 13.03.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 02.04.2025. 02.04.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді, судове засідання відкладено на 29.04.2025. Позивач у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач відзиву на позовну заяву, заяв та клопотань до суду не подавала. Відповідач у судовому засіданні під час розгляду справи по суті позов визнала частково. Не заперечувала проти задоволення вимог: припинити стягнення аліментів; звільнити позивача від сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] в подальшому. Просила відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з неї на користь позивача сплачених аліментів у розмірі 9500,00 гривень. Третя особа письмових пояснень, заяв та клопотань до суду не подавала, її представник у судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02.11.2002 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.11.2022 (а.с. 9-10). Сторони мали спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.01.2023 (а.с. 8). Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.04.2024 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.03.2024 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11-12). 12.07.2024 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області №276/497/24 від 25.04.2025 про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) позивача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.03.2024 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16). Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.11.2024 (а.с. 13-14) визнано [PERSON] , [INFO] , громадянина України батьком дитини [PERSON] , [INFO] ; внесено зміни до актового запису №8, який складено 11.01.2023 року Хорошівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), змінивши прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », по-батькові дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », а також в графі «батько» виключити запис про батька « [PERSON] , [INFO] », зазначивши батьком дитини « [PERSON] , [INFO] , громадянин України». Згідно з довідкою Хорошівського відділу ДВС У Житомирському районі Житомирської області № 235/12 від 16.01.2025 зазначено, що 12.07.2024 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області №276/497/24 від 25.04.2025, де боржник аліменти сплачує самостійно, станом на 14.01.2025 боржником сплачено аліментів у сумі 9500,00 грн (а.с. 15). Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Відповідно до змісту статті 180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки. Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У відповідності до норм статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає. Відповідно до частини 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Так, аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дитини, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) його батьком. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Зазначена позиція узгоджується з постановою Верховного суду від 21.07.2021 у справі № 477/1165/20. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому, зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи. Оскільки рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.11.2024 визнано [PERSON] , [INFO] , громадянина України батьком дитини [PERSON] , [INFO] , та внесено зміни до актового запису №8, який складено 11.01.2023 року Хорошівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), змінивши прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », по-батькові дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », а також в графі «батько» виключено запис про батька « [PERSON] , [INFO] », зазначивши батьком дитини « [PERSON] , [INFO] , громадянин України», суд дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати аліментів на малолітнього [PERSON] , тому позовні вимоги в частині припинення стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про звільнення позивача від сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду, в подальшому, суд зазначає наступне. Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Як вже зазначалося вище, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що дійсно має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дітей. Тобто, оспорювання батьківства та визнання особи не біологічним батьком є істотною обставиною, яка дає підстави для звільнення від сплати заборгованості з аліментів, що виникла в період, коли особа була записана батьком дитини. З огляду на зазначені норми чинного законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає необхідним звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментам на утримання дитини [PERSON] , стягнутих рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.04.2024. Щодо позовної вимоги про стягнення сплачених аліментів, суд дійшов наступних висновків. Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь сплачені аліменти за ВП № [NUMBER] у розмірі 9500,00 гривень. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судом встановлено, що аліментні виплати позивач здійснив в межах відкритого виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання судового рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.04.2024, що набрало законної сили, а, отже, відсутні правові підстави для можливості повернення цих коштів платнику аліментів. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Судом встановлено, що аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. Повернення отриманих за тривалий час дитиною аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме неповнолітня дитина [PERSON] є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Позивачем було пред`явлено 3 вимоги, за які позивачем сплачено 3633,60 грн (1211,20 грн х 3 вимоги = 3633,60 грн). За приписами ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн за дві задоволені позовні вимоги з трьох заявлених. У частині відмови у задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача.

Outcome: partial