Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чорноморська тютюнова компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що з 07.06.2023 року по 30.09.2024 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Позивач вказує, що наказом №03-к від 30.09.2024 року її звільнено з Публічного акціонерного товариства «Чорноморська тютюнова компанія» та при звільненні їй було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з 01.09.2024 по 30.09.2024 у розмірі 37605,27 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 32267,00 грн., а також не виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 413896,26 грн.. За таких обставин, посилаючись на порушення відповідачем законодавства про працю, позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 470143 (чотириста сімдесят тисяч сто сорок три) гривні 40 (сорок) копійок, середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 179073 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімдесят три) гривні. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за відсутності сторони позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин; відповідач\~не подав\~відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 07.06.2023 року [PERSON] прийнято на роботу до Публічного акціонерного товариства «ЧОРНОМОРСЬКА ТЮТЮНОВА КОМПАНІЯ» на посаду директора виконавчого за сумісництвом і тривалістю робочого тижня 15 годин, що підтверджується заявою про прийняття на роботу від 06.06.2023 року, повідомленням про прийняття на роботу від 06.06.2023 року та наказом про прийняття на роботу від 06.06.2023 року №03-к. 30.09.2024 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується заявою про звільнення від 16.09.2024 року та наказом про припинення трудового договору (контракту) від 30.09.2024 року №03-к. Протягом роботи у відповідача заробітна плата виплачувалась позивачу нерегулярно із значною заборгованістю, в результаті чого утворилась заборгованість із невиплати заробітної плати за період з 01.07.2023 по 01.09.2024 у розмірі 413896,31 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №2/09 від 30.09.2024 року, оборотно-сальдовою відомістю за бухгалтерським рахунком 661 по працівнику [PERSON] за 30.09.2024 року. При звільненні позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з 01.09.2024 по 30.09.2024 у розмірі 37605,27 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 32266,97 грн., а також не виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 413896,26 грн. Всього на момент звільнення позивачу було нараховано і мало бути виплачено, але не виплачено відповідачем 470143,40 грн., що підтверджується: розрахунково-платіжною відомістю №2/09 від 30.09.2024 року, листом ПАТ «Чорноморська тютюнова компанія» від 23.10.2024 № 231, довідкою про нараховані суми належні працівникові при звільнені за вересень 2024 року. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч зазначеним вище вимогам законодавства, відповідач не виплатив позивачу у день звільнення заробітну у розмірі 37605,27 грн. за період з 01.09.2024 по 30.09.2024, не виплатив компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 32267,97 грн., а також не виплатив заборгованість із заробітної плати у розмірі 413896,26 грн.. За таких обставин, встановлені порушення прав та інтересів позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості по виплаті нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 470143 (чотириста сімдесят тисяч сто сорок три) гривні 40 (сорок) копійок. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до\~ст.\~117\~КЗпП України,\~у разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені статтею\~116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Середньоденна заробітна плата, розрахована відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, становить 1790,73 грн., що підтверджується довідкою про доходи №8 від 30.09.2024 року. За період з 01.10.2024 року (наступний після звільнення день) по 17.02.2024 року минуло 100 робочих днів. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток у розмірі: 100 х 1790,73 = 179073,00 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 179073 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімдесят три) гривні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому із відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 6492 (шість тисяч чотириста дев`яносто дві) гривні 16 (шістнадцять) копійок.

Outcome: approved