Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.04.1949 рішенням народного суду 1-ої дільниці Кагановичського району м. Києва визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , заповіт за життя не складала, а відтак її спадкоємцями по закону першої черги є її діти - дочка [PERSON] та син [PERSON] . [PERSON] прийняла у спадщину у розмірі 1/2 частки вищезазначеного будинку. [PERSON] також прийняв у спадщину 1/2 частки вищезазначеного будинку, однак не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер [INFO] . За час життя у [PERSON] народились діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки [PERSON] заповіт за життя не складав, то його спадкоємцями першої черги по закону є його діти. 22.02.1985 Першою Київською нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадкування від 22.02.1985 №P5ДН-2400, відповідно до якого спадщиною [PERSON] є 1/2 частка житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ), яка була прийнята ним фактично після смерті своєї матері [PERSON] . Також, вищевказаним свідоцтвом зазначено про те, що спадкоємцями [PERSON] , в рівних частках є його донька [PERSON] та [PERSON] на 2/6 частини житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ). При цьому, тут же зазначено про те, що свідоцтво на 1/6 вказаного житлового будинку не видавалося, з огляду на неприйняття 1/6 частки третім спадкоємцем [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За час свого життя з дати відкриття спадщини ( [INFO] ) спадкових прав на 1/6 частку житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ) не оформив, фактично вказану частку спадщини не прийняв. У такому випадку, відповідно до приписів законодавства, яке діяло станом на дату відкриття спадщини, його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. 25.07.1998 Другою Київською нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадкування від 25.07.1998 року №4-4718, відповідно до якого спадщиною [PERSON] є 1/2 частка житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ), яку успадкувала її донька [PERSON] . Протягом тривалого проміжку часу власниками житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] , були [PERSON] (1/6 частки), [PERSON] (1/6 частки) та [PERSON] (1/2 частки). 20.04.1985 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого її прізвище стало [PERSON] . 27.10.2007 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 27.10.2007, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно, а [PERSON] прийняла 4/6 частки житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] . Відтак, станом на дату звернення із цією позовною заявою [PERSON] є власником 5/6 частки житлового будинку, який розташований у [ADDRESS] , а власником 1/6 частки є [PERSON] , яка померла [INFO] , та є бабою позивачки. Оскільки [PERSON] , до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька не звертався, фактично в управління та володіння спадковим майном не вступав, тобто, є таким, що не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, а відтак, таким, що відмовився від спадщини. У вказаному будинку досить тривалий час проживає [PERSON] , яка оплачує комунальні послуги, земельний податок, здійснює догляд за вказаним приміщенням, поліпшує житлові умови у разі необхідності. Вона є такою, що фактично прийняла 1/6 частки житлового будинку. Просила визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку, що розташований у [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . 20.09.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 27.01.2025 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження. 23.01.2025 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до приписів ч.4 ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання позову суперечить закону, яким врегульовано спадкові правовідносини, та порушує права, свободи та інтереси інших осіб, зокрема спадуоємців майна померлого [PERSON] . Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 24.03.1949 рішенням народного суду 1-ої дільниці Кагановичського району м. Києва визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. [INFO] народився [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 27.01.1958 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюбу, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 08.06.1973 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 27.04.1984 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] (дочка [PERSON] ) отримала у спадок 1/2 частку житлового будинку, жилою площею 38, 50 кв.м., [ADDRESS] . Також зазначено, що на 1/2 частку житлового будинку свідоцтво про право на спадщину не оформлено спадкоємцем померлої [PERSON] [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після померлої, але не встиг оформити спадкові права. 22.02.1985 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] , є спадкоємцями після смерті [PERSON] , в рівних частках кожний на 2/6 частки житлового будинку, жилою площею 28,3 кв.м. Також зазначено, що на 1/6 частку житлового будинку свідоцтво про право на спадщину за законом ще не оформлене. [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] , дочка померлої [PERSON] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 27.10.2007 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір частки житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно, а [PERSON] прийняла 4/6 частки цегляного житлового будинку, жилою площею 38, 50 кв.м., з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.01.2018 згідно з даними реєстрових книг бюро, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності зареєстрований за [PERSON] (4/6 частки), за [PERSON] (1/6 частки), [PERSON] (1/6 частки). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частинами 1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з частинами першою-другою ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що оскільки [PERSON] помер [INFO] , то дані правовідносини також регулюються нормам ЦК УРСР. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON] . Після її смерті, спадкоємцями першої черги за законом стали її діти [PERSON] та [PERSON] , які успадкували по 1/2 частині вищезазначеного будинку. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку. [PERSON] не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку, оскільки помер [INFO] . Разом з тим, суд звертає увагу, що [PERSON] є таким, що фактично прийняв спадщину після померлої [PERSON] , що узгоджується з вищезазначеними нормами ЦК УРСР, а також про що зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом від 27.04.1984. Після смерті [PERSON] ( [INFO] ) належну їй 1/2 частину будинку успадкувала її дочка [PERSON] . Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були його діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 22.02.1985 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] , є спадкоємцями після смерті [PERSON] , в рівних частках кожний на 2/6 частки житлового будинку. Також зазначено, що на 1/6 частку житлового будинку свідоцтва про право на спадщину за законом ще не оформлена. Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів, що [PERSON] відмовився від прийняття належної йому частки спадщини у вигляді 1/6 частки житлового будинку по [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON] . Також матеріали цивільної справи не містять доказів, що він фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном або не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття спадщини. Таким чином, спадщину після померлого [PERSON] прийняли його діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/6 частки житлового будинку. Проте належним чином , спадкові права [PERSON] не оформив, проте це не означає, що він не прийняв спадщину і вона йому не належить. Позивач звернулася до суду за захистом своїх правом, шляхом визнання за нею права власності на 1/6 частину будинку, що розташований у [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідачем зазначений [PERSON] , який прийняв спадщину у розмірі 1/6 частки житлового будинку, після смерті батька [PERSON] . Однак, суд звертає увагу, що ще одним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] був [PERSON] , який помер [INFO] , а тому належним відповідачем у даній справі є його спадкоємці. При відсутності спадкоємців [PERSON] за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що [PERSON] мав дочку, але її особа позивачу не відома. Суд зауважує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, однак, ні позивач, ні її представник не скористалися своїм правом щодо встановлення належного відповідача у даній справі, не заявили клопотання про витребування інформації про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , який фактично прийняв 1/6 частку спірного житлового будинку, та відповідну спадкову справу для встановлення наявності або відсутності спадкоємців після смерті останнього. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява заявлена до неналежного відповідача, оскільки належними відповідачами в даному випадку повинні бути спадкоємці [PERSON] , який фактично прийняв 1/6 частку житлового будинку по [ADDRESS] , або територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування оскільки доказів протилежного до суду не надано. Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд, проаналізувавши доводи, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що позов поданий до неналежного відповідача. Оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у його задоволенні. При цьому суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, яка зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Також суд звертає увагу, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] був перебудований, що підтверджується матеріалами справи, а тому він не є тим будинком, який за своїми характеристиками, був об`єктом спадщини після смерті [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed