Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 04.02.2022 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у позику №2903216 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» 04.02.2022 року направило [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір про надання коштів у позику №2903216 після заповнення Відповідачем відповідної електронної заявки на отримання фінансового кредиту на сайті Первісного кредитора в мережі Інтернет, що знаходиться за адресою https://credit7.ua/. 04.02.2022 року [PERSON] прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору №2903216 на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» направлено [PERSON] , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор А573, котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 04.02.2022 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у позику №2903216, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було надано відповідачу грошові кошти у розмірі 8000,00 грн., строком на 360 днів. 23.05.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу № 01.02-25/23, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги до боржників, вказаними у додатку №1 до договору факторингу. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 35 474,80 грн., з яких 8000,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 27 474,80 грн., сума заборгованості за відсотками. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10.01.2024 року відкрито провадження по вказаній справі, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.04.2025 до суду поступило клопотання про зміну назви позивача ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ТОВ «СВЕА ФІНАНС», яке судом задоволено. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зокрема звертається увага суду на те, що Позивачем надані роздруковані документи з комп`ютера без жодного підпису відповідача і по яким позивач хоче стягнути кошти з відповідача по «ніби-то» виданому кредиту. Відсутні будь-які первинні документи укладення кредитного договору та видачі кредиту - розрахунок заборгованості таким не є. Таким документом може бути, наприклад, виписка по банківському рахунку. Жодного документу про видачу кредиту (перерахування коштів) та погодження розміру відсотків відповідачу - не надано. Звертає увагу на порушення вимог Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 6 грудня 2019 року N 361-IX, а також порушення порядку щодо «видачі кредиту» електронним підписом. Зазначає, що позивачем не надано належних доказів про перехід права вимоги до відповідача, а боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Також позивачем не надано жодного доказу про передачу грошей відповідачу. Просить врахувати вимоги положень ст.12 і ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Вказує на те, що договір не був підписаний позивачем ні за допомогою одноразового ідентифікатора, ні за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис» й, відповідно не були узгоджені усі істотні умови договору між сторонами. Зазначає, що відсутність заяви про застосування електронного підпису, відсутність доказів, що саме відповідач здійснив будь-які маніпулювання планшетом, а не працівник банку або інша особа, а саме головне відсутність доказів вручення договору про споживчий кредит позичальнику (а обов`язок доведення цього згідно Закону покладений на позивача), виключає встановлення факту укладення договору в електронній формі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви міститься вимога про розгляд справи без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представника відповідача - адвокат Ракущенець А.А. в судовому засіданні підтримав свої пояснення викладені у відзиві та зазначив, що позивач не довів видачу коштів відповідачу та підписання ним кредитного договору. Просив у позові відмовити. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні підтримав думку свого представника та просив у позові відмовити. Заслухавши відповідача та його представника, врахувавши відзив на позов, розглянувши подані представником позивача документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до договору №2903216 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 04.02.2022 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» повинно було надати кредит відповідачу у розмірі 8000 грн. строком на 360 днів. Згідно договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до позивача перейшло право вимоги за кредитними договорами згідно до Реєстру боржників (загальний розмір заборгованості складає 105497574,60 грн.). До матеріалів справи долучено платіжну інструкцію про часткову оплату даного договору, а саме на суму 807531,32 грн.. Відповідно до наданої позивачем копії реєстру боржників №1 (на двох аркушах) до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року, договір №2903216 про надання кредиту відповідачу - відсутній. Витяг з реєстру боржників №1 до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року сформований самим позивачем і не містить підпису ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а тому не може бути підтвердженням того, що договір №2903216 входив до Реєстру боржників згідно договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023. У відповідності до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З огляду на умови розглядуваного договору, надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що позивачем не надано жодних належних доказів, якими б підтверджувалося перерахування коштів на рахунок [PERSON] за договором від 04.02.2022 року. Самого розрахунку заборгованості недостатньо для висновку щодо отримання [PERSON] кредитних коштів та порушення останнім обов`язку щодо їх повернення. Відповідний розрахунок заборгованості є одностороннім документом позивача, сам по собі не є належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 77 ЦПК України, не містить посилань на картковий чи інший банківський рахунок, яким користувався відповідач. Такий висновок також узгоджується з постановою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 759/10277/20. У частині першій статті 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування, просив здійснювати розгляд справи без участі сторони позивача. При цьому, представник відповідача у відзиві на позов виклав свої заперечення щодо позовних вимог. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18, провадження 61-17205ск19. У даному випадку первинні документи, які підтверджують перерахування на рахунок відповідача чи видачу йому коштів за кредитним договором, а також розміру заборгованості за ним відсутні. Крім того, до позову не додано доказів на підтвердження перерахування коштів на виконання умов договорів факторингу. У матеріалах справи взагалі відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договорами факторингу на час або після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання фактором своїх зобов`язань за договорами. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття права вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Також відсутні докази того, що договір №2903216 від 04.02.2022 входив до Реєстру боржників згідно договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві щодо вказаного кредитного договору та перерахунку коштів відповідачу, а також щодо набуття права вимоги за ним матеріали справи не містять. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову за недоведеністю. На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed