Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Позивачка 15.10.2024 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить розірвати шлюб, укладений із відповідачем, зареєстрований Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №39. За змістом позовної заяви сторони перебувають у шлюбі з 21.01.2021, спільних дітей не мають. Основна причина припинення шлюбу, як зазначає позивачка, - погіршення відносин між подружжям, різні погляди на шлюб та сім`ю. Позивачка зазначає, що сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, час на примирення не потрібен. Стверджує, що на даний час місце перебування відповідача їй невідоме, тому розірвання шлюбу в позасудовому порядку неможливе, з посиланням на ст. 104, 105, 109-110, 112 СК України, позивачка просить задовольнити позовну заяву. Ухвалою судді від 11.11.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Також постановлено виклик відповідача у справі здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до\~ухвал суду\~від 14.01.2025\~та 11.02.2025\~про витребування\~доказів зобов`язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надати до суду відомості про перетин державного кордону України [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , громадянин Російської Федерації, остання відома адреса проживання: [ADDRESS] , в період з 01.01.2022 по час надання відповіді. 28.03.2025 до суду надійшла відповідь про те, що відповідач перетнув державний кордон України 28.01.2022 (пункт пропуску Гоптівка). Сторона позивача за змістом заяви від 14.01.2025 просить провести розгляд справи за її відсутності, наполягає на задоволенні позову, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за останньою відомою адресою проживання, що підтверджено відповідними доказами у справі, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст.191 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подав. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Відповідно до ч.1,2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Суд зауважує, що 01.12.2022 прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2023 Закон набрав чинності. Вказаний Закон передбачає зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі Мінська конвенція), та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2). Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців» іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Ч. 1 ст. 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У Рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. П.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до\~ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з п.7 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Судом встановлено, що згідно із засвідченою копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21.01.2021 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), між сторонами у справі 21.01.2021 зареєстровано укладення шлюбу вказаним відділом реєстрації, про що зроблено відповідний актовий запис №39 від 21.01.2021. Сторони спільних дітей не мають, подружні відносини між подружжям припинені, сторони проживають окремо (точної дати в позові не зазначено), спільне господарство не ведуть. Про наявність майнового спору між сторонами на час розгляду справи не сповіщено. За приписами ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За нормою ч.3 ст.56\~СК\~України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105\~СК\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За наявності законних підстав, оскільки сторони не досягли згоди щодо розірвання шлюбу згідно з ч.1 ст.106 СК України, судом встановлено, що позов підлягає задоволенню, оскільки збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст.111 СК\~України суд не вважає за доцільне. Ст.113\~СК\~України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідних клопотань стороною відповідача не заявлено до суду не подано. За змістом ч.8 ст.6\~Закону\~України\~«Про судовий\~збір» розподіл судового збору між сторонами здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведені процесуальні норми, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивачки з відповідача судового збору у сумі 1 211,20 гривень (за подання позовної заяви до суду), із врахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі. На виконання ч.7 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398VІ від 01.07.2010, ч.2 ст.115 СК України, копію рішення суду, яке набрало законної сили, необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved