Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

12.02.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 13.08.2000 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого у них [INFO] народився спільний син - [PERSON] . 19.04.2018 року їх шлюб із відповідачкою було розірвано. У 2018 році його колишня дружина виїхала на постійне проживання за кордон та повертає до України один раз в рік на 2-3 місяці. З того часу їх спільний син проживає разом з ним та перебуває на його одноосібному вихованні та утриманні. Відповідачка не приймає участі у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дані обставини також встановлені судовим рішенням від 12.06.2023 року, яким місце проживання [PERSON] було визначено разом з ним. Вказує, що він має стабільний дохід, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, характеризується позитивно, із сином має доброзичливі та гармонійні відносини. [PERSON] не бажає проживати зі своєю матір`ю, коли остання проявляє ініціативу забрати його до себе, оскільки сину краще разом з ним. Враховуючи наведене, просить суд встановити факт самостійного виховання ним свого сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні викладеним у своєму позові та просив його задовольнити. Додатково суду пояснив, що відповідачка постійно проживає в Італії та жодної участі у вихованні та утриманні їх спільного сина [PERSON] не приймає. Із позовними вимогами про стягнення із [PERSON] він не звертався, оскільки у нього немає такої необхідності. Той факт, що він одноосібно виховує [PERSON] може підтвердити його повнолітня донька. Жодних інших доказів, які стосуються предмету спору, окрім тих, які наявні в матеріалах справи, він наміру подавати не має. Встановлення факту самостійного виховання сина йому необхідне для безперешкодного виїзду за кордон. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, до його початку подала до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, при вирішенні заявлених позовних вимог покладається на думку суду (а.с. 22). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської областів судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви, клопотання, письмові пояснення на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.2000 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2018 року в цивільній справі № 161/10534/17 було розірвано (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.06.2023 року в цивільній справі № 161/12355/22 місце проживання [PERSON] , [INFO] було визначено разом із його батьком - позивачем [PERSON] (а.с. 8-10). Позивач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується відповідними витягами з Реєстру територіальної громади від 06.11.2024 року (а.с. 6-7). У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання неповнолітнього сина. Заявлені позивачем вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надає довідку КЗ «Луцький НВК № 26 Луцької міської ради Волинської обл.» № 01-14/211 від 03.06.2020 року та довідку Служби у справах дітей Підгайцівської сільської ради № 34/13.43 від 07.02.2025 року (а.с. 11). Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] повідомив, що факт, про встановлення якого він просить суд, може підтвердити його повнолітня донька, проте клопотання про її допит він в ході розгляду не заявляв. Крім того, судом було роз`яснено позивачу положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, проте як останній зазначив, що він не має наміру подавати будь-які інших доказів на підтвердження обставин, якими він обгрунтовує заявлені позовні вимоги. Надаючи правову оцінку даному спору, суд приходить до такого. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. В ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки у СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивач [PERSON] просив встановити в порядку позовного провадження факт самостійного виховання ним дитини, хоча для підтвердження самостійного виховання ним дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 12-132цс23). За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту утримання неповнолітньої дитини, оскільки для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється. У зв`язку з відмовою у позові, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі покладає на позивача.

Outcome: dismissed