Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

10.02.2025 до Тиврівського районного суду Вінницької області через свого представника адвоката Варцабу С.А. звернулась [PERSON] із позовною заявою до Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна частка (пай) розміром 3,13 ум. кад. гектари на території Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області, яка була виділена їй відповідно до рішення 10 сесії 23(3) скликання Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 12.04.2000 року за клопотанням СВК «Уяринецьке» із земель резервного фонду Уяринецької сільської ради, оскільки при складанні списків на виділення земельної частки (паю) під час паювання земель КСГП «Нове життя» її прізвище було пропущено. Позивачка прийняла спадщину після смерті матері, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 23.09.2024 № 171. Листом приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Мовчан В.І. ід 24.01.2025 № 15/01-15 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну частку (пай), оскільки нотаріусу не було надано оригіналів документів, що підтверджують право на земельну частку (пай) покійної [PERSON] . Оскільки позивачці невідомо місцезнаходження документа, що підтверджує право [PERSON] на земельну частку (пай), вона змушена була звернутись до суду із цією позовною заявою. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі, встановлено сторонам строки для подання до суду заяв по суті справи та призначено підготовче судове засідання на 06.03.2025. Відповідач у встановлені судом строки правом подання відзиву не скористався. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.03.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до надходження витребуваних доказів. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 11.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 18.04.2025. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в судовому засіданні представлений представником. Представник позивача, адвокат Варцаба С.А., позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві, на підставі поданих позивачем та витребуваних судом доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представником відповідача подано до суду заяву, відповідно до якої останній просить судовий розгляд проводити за відсутності представника відповідача, позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, встановив такі фактичні обставини справи. [INFO] в смт. Шпиків Тульчинського району Вінницької області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та паспорта серії [NUMBER] (а.с. 14-16). Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 24.01.2025 № 79808627 спадкові справи після смерті [INFO] [PERSON] не заводились (а.с. 10). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області 23.09.2024 № 171, [PERSON] на день її смерті, [INFO] , постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактом прийняття спадщини гр. [PERSON] після смерті [PERSON] на житловий будинок є те, що дана громадянка провела косметичний ремонт в будинку, сплачує платежі за електроенергію, обробляє присадибну ділянку (а.с. 8). Рішенням 10 сесії 23 скликання Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 12.04.2000 за результатами розгляду клопотання СВК «Уяринецьке» вирішено виділити із земель резервного фонду сільської ради земельну частку (пай) громадянам, які були пропущені згідно списків, поданих правлінням КСГП «Нове життя» (а.с. 11-зворот). Відповідно до архівного витягу з додатку № 1 до рішення 10 сесії 23(3) скликання Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 12.04.2000 в списку осіб, які були пропущені при складанні списків на виділення земельної частки (паю) із земель резервного фонду сільської ради, під № 10 значиться [PERSON] (а.с. 11). Розпорядженням Тиврівської РДА Вінницької області від 28.11.2005 № 517 вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки членам СВК «Уяринецьке», передати безоплатно власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель спільної власності членам СВК «Уяринецьке», на земельні частки (паї) померлих власників сертифікатів державні акти на право власності на земельні ділянки виготовляти після нотаріального оформлення спадщини (а.с. 37). Згідно додатку № 1 до розпорядження Тиврівської РДА Вінницької області від 28.11.2005 № 517 у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки по Уяринецькій сільській раді Тиврівського району, під № 29 значиться [PERSON] , № паю - 29, площа ділянки - 3,1738 га (а.с. 38). Як вбачається з листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області гр. [PERSON] на території Уяринецької сільської ради належить право на земельну частку (пай) площею 3,1739 га, № паю - 29. Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 24.07.2017 розробленого ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 0524586900:01:002:0203, площа 3,1739 га, цільове призначення 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до рішення 10 сесії 23 скликання Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 12.04.2000 розмір земельної частки (паю), яка була виділена померлій [INFO] [PERSON] та належала останній на дату смерті, на час розпаювання становила 3,13 ум. кад. гектари (а.с. 13). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розроблена ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на замовлення ТОВ «Красне-Агроінвест», якому зазначену земельну ділянку надано в оренду відповідно до розпорядження Тиврівської РДА Вінницької області від 16.05.2007 № 238 як невитребувану земельну частку (пай) (а.с. 34 - диск). Надаючи правову оцінку дослідженим доказам з точки зору належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності наявних у справі доказів у їх сукупності, застосовуючи до встановлених правовідносин норми матеріального і процесуального права, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статей 76 - 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з положеннями статей 78 - 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України). Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 19 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішуються питання, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність. Згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. Згідно п. 2 Указу Президента № 720/95 від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Абзацом 2 частини 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 вересня 2003 року право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. До вручення КСП державного акта на право колективної власності на землю, власником землі була держава, а після передачі його КСП (у колективну власність) земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівникам інших сільськогосподарських утворень. Кожен з них став власником ще не визначеної за розміром частки землі. Всі працівники колишніх господарств (колгоспів, радгоспів, інших утворень), у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, та члени підприємств, які були живими на дату отримання державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках. Пункт 17 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачає, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. У постанові ВС у справі № 181/257/19 від 29.09.2021 року зазначено «оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності». Згідно з положеннями ст. 524, 525, 526, 529, 548, 549 чинного на момент смерті [PERSON] . ЦК УРСР спадкоємство здійснювалось за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнавалось останнє постійне місце проживання спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають , зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин» № 3993-IX від 08.10.2024 внесено зміни до частини 4 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» до 01.01.2028 року продовжено строк оформлення невитребуваних (нерозподілених) земельних ділянок. Судом установлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була членом КСГП «Нове життя». За життя їй було виділено земельну частку (пай) розміром 3,13 ум. кад. гектари на території Уяринецької сільської ради Тиврівського району Вінницької області із земель резервного фонду Уяринецької сільської ради, оскільки при складанні списків на виділення земельної частки (паю) під час паювання земель КСГП «Нове життя» її прізвище було пропущено. Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері, відповідно до чинного на той час законодавства, яке регулювало спадкування, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, та, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», в порядку спадкування за законом має право на земельну частку (пай), яку було виділено її матері. Отже, з огляду на вищенаведені положення право особи на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту, у зв`язку з чим вимоги позивачки про визнання за нею права на земельну частку (пай) розміром 3,13 ум. кад. гектари, розташовану на території Уяринецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, є обґрунтованими. Таким чином, дослідивши наявні у справи докази, враховуючи позицію відповідача про визнання позовних вимог, а також неможливість оформлення права на земельну частку (пай) в нотаріальному порячдку, суд дійшов висновку про наявність підстав для судового захисту невизнаних прав позивачки та задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує позицію позивачки про залишення за нею понесених судових витрат, а також те, що спір у даній справи виник не з вини відповідача, а Тиврівська селищна рада набула статусу відповідача в силу вимог закону. У зв`язку з цим судові витрати слід залишити за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved