Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 серпня 1981 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 09вересня 2002 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати разом з заявницею та їх донькою і онуком в квартирі, що належить [PERSON] на праві приватної власності. За час спільного проживання [PERSON] регулярно проявляє відносно [PERSON] агресію, погрожує, ображає нецензурною лайкою. Також іноді застосовує фізичне насилля (зафіксовані поліцією епізоди повторювались вже двічі у 2003 році та у 2025 році). Так, 24 січня 2025 року [PERSON] наніс тілесних ушкоджень заявниці та побив їх онука [PERSON] , який заступився за заявницю. Після чого [PERSON] пішов з квартири. За фактом даної події внесені відомості до ЄРДР за №12025153020000028 та №12025153020000029 та 25 січня 2025 року розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.125ККУкраїни. Після вказаних подій [PERSON] не припинив здійснювати відносно заявниці психологічне насильство. З 20 лютого 2025 року він неодноразово погрожував заявниці, ображав нецензурною лайкою, погрожував її вбити, викинути з квартири її особисті речі, чим завдає значної шкоди її психологічному та фізичному здоров`ю. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити заходи обмеження прав [PERSON] , а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити [PERSON] і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити [PERSON] вести з [PERSON] листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 27лютого2025 року відмовлено у відкриті провадження у справі за заявою [PERSON] . Постановою від 31.03.2025 року Миколаївського апеляційгного суду ухвалу Центрального районногосуду містаМиколаєва судувід 27лютого2025року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.04.2025 року відведено суддю Чулуп О.С. від розгляду цивільної справи №490/1425/25 за заявою [PERSON] про видачу обмежувального припису. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2025 року визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від 18.04.2025 року відкрито провадження по цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису. Призначено справу до судового розгляду. Заявниця в судовому засіданні підтримала свої вимоги. Пояснила, що протягом майже 40 років вона потерпала від фізичного та психологічного насильства зі сторони вже колишнього чоловіка [PERSON] спочатку вона пробачала йому, проте в 2002 році все ж атки подала на розлучення. Після розірвання шлюбу вони залишилися проживати в одній квартирі, оскільки іншого житла не мали . весь цей ачс [PERSON] , регулярно проявляє відносно неї безпідставну агресію, погрожує, ображає, лається на неї нецензурними словами. Постійно спричиняє їй побої. Застосовує фізичне насилля , останній раз зафіксовано поліцією в січні 2025 року. Він багаторазово бив її, проте потім просив пробаченя та вона не зверталася до поліції. Зараз вона розуміє, що це були нерозумні вчинки з її боку, але зараз дуже погрішився її стан здоров`я, вона вже не може терпіти погрози, образи та побиття від колишнього чоловіка. Просила визначити максимальний строк обмежувального припису та покласти на нього обмеження зазначені в заяві, тому що вона побоюється за своє життя та здоров`я. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти вимог заяви. Судуд пояснив, що це їх сіпльна кооперативна квратира, дійсно пісял розірвання шлюбу вони залишилися проживати в квартирі , проте мають різний бюджет, відокремлений побут , він проживає в своїй відокремленій кімнаті, має свою частину кухні - отже взагалі майже не бачить [PERSON] , та її доньку ( яку своєю донькою вже не вважає) та їх сина та онука. Він їх не чіпає, заявниця сама провокує скандали, адже полюбляє зловживати спиртними напоями та часто пиячить. Стосовно ситуації, що склалася 24.01.2025 року, то заявниця готувала на кухні і був неприємний запах, отже він відкрив вікно для провітрювання, але вона демонтсративно йорго зачинила - і так три рази поспіль. Потім почалася сварка і він дав їй копняка . вона почала кидати в нього сковорідки та бити термосом, він вимушений був повалити її на підлогу та сісти зверху та трохи прижати, щоб вона заспокоїлася. потім вибіг онук і почав драку. Він не повинен бити 70-річного чоловіка, тому він дав йому здачі. Це нормально між чоловіками. Вирок суду не оскаржував, штраф заплатив. Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд доходить висновку, що заява підлягає до часткового задоволення із таких підстав. Судом встановлено, що з 1981 по 2002 роки [PERSON] , та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбу та під час шлюбу отримали квартиру трикімнатну за адресою [ADDRESS] , титульним власником якої є заяниця. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя залишилося проживати в цій квартирі, місце реєстрації заінтересованої особи [PERSON] - вказана дареса. Факт застосування фізичного насильства [PERSON] , до заявниці підтверджується її зверненням до поліції 24 січня 2025 року , що підтверджується витягом з ЄРДР від 25.01.2025; складеною Формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства уповнваженим інспектором СПДН ВП Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 24.01.2025 року. Згідно копії висновку експерта № 64 від 24.02.2025 року у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою мяких тканин потиличної ділянки голови справа та правого плеча , синця на зовнішній поверхні в проекції правого стегнового суглобу з переходом на зовнішньо-верхній квандрант правої сідниці. Дані тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок не менш 2-х ударних дій тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею , якими могли бути руки, ноги та інші предмети з давністю утворення біля 3-х діб до часу огляду. утворення даних тілесних ушкоджень при падінні тіла- малоймовірно. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, вирок відносно [PERSON] за обвинуваченням за ч.1 ст. 125 КК України у справі № 490/1166/25. Вироком у справі № 490/1166/25 від 11 березня 2025 року Центрального районного суду за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025153020000028 від 25.01.2025 року, за обвинуваченням [PERSON] , який народився [INFO] в м.Горськ Донецької області, є громадянином України, має середню спеціальну освіту, неодружений, пенсіонер, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] - визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. Як вбачається з вказаного вироку, судом встановлено, що 24.01.2025 року приблизно о 10:20 год., більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не надалось можливим, потерпіла [PERSON] , перебувала за адресою: [ADDRESS] . У той же час та у тому ж місці перебував її колишній чоловік [PERSON] , з яким [PERSON] спільно проживає та не пов`язана спільним побутом. У ході спілкування у [PERSON] з потерпілою [PERSON] на побутовому ґрунті виник словесний конфлікт. В подальшому, в ході сварки у [PERSON] виник раптовий протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] .. Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, їх караність, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, [PERSON] , перебуваючи позаду колишньої дружини [PERSON] , своєю ногою наніс останній один удар в область правого стегнового суглобу. Після чого, не втримавшись на ногах, потерпіла впала на підлогу, опинившись лежачи на спині. В цей час [PERSON] , не припиняючи своїх протиправних дій, сівши на потерпілу зверху, утримуючи останню за шию, вдарив її потилицею об підлогу. В результаті вищезазначених дій, [PERSON] спричинив своїй колишній дружині [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови справа, синця на зовнішній поверхні в проекції правого стегнового суглобу з переходом на зовнішньо-верхній квадрат правої сідниці, які за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне). Також, 24.01.2025 року приблизно о 10:20 год., більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не надалось можливим, неповнолітній потерпілий [PERSON] , [INFO] , перебував за адресою: [ADDRESS] . У той же час та у тому ж місці перебував його дідусь [PERSON] , з яким [PERSON] спільно проживає. У ході спілкування, у [PERSON] з неповнолітнім потерпілим [PERSON] на побутовому ґрунті виник словесний конфлікт. В подальшому, в ході сварки у [PERSON] виник раптовий протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень неповнолітньому [PERSON] .. Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, їх караність, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, [PERSON] , перебуваючи навпроти [PERSON] , кулаком своєї правої руки наніс останньому однин удар в область нижньої губи. Після чого, [PERSON] , не припиняючи своїх протиправних дій, перебуваючи навпроти неповнолітнього потерпілого [PERSON] , кулаком своєї правої руки наніс потерпілому однин удар в область носу. Далі, [PERSON] , перебуваючи навпроти неповнолітнього потерпілого [PERSON] , кулаком своєї руки наніс останньому удар в область грудної клітки справа. В результаті вищезазначених дій, [PERSON] спричинив своєму неповнолітньому онуку [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин спинки носу, передньої поверхні грудної клітки справа, поверхневої рани слизової оболонки нижньої губи справа, які за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне). Відповідно до письмової заяви, складеної у присутності захисника адвоката Завгороднія Є.Г., обвинувачений не оспорює встановлені під час досудового розслідування обставини, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч.2 ст.302 КПК України, та згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Потерпілі [PERSON] , [PERSON] також надали заяви, в яких зазначено, що вони згодні з встановленими під час досудового розслідування обставинами, ознайомлені з обмеженням права на апеляційне оскарження згідно з ч.2 ст.302 КПК України, та не заперечують проти розгляду обвинувального акту у спрощеному провадженні, тобто без їх виклику та без проведення судового розгляду. Заява обвинуваченого щодо беззастережного визнання вини у пред`явленому йому обвинуваченні не викликає сумнівів в її добровільності. Проаналізувавши викладене, дослідивши обвинувальний акт та матеріали досудового розслідування, суд дійшов висновку про доведеність вини [PERSON] у вчиненні кримінального проступку та кваліфікує його дії за ч.1 ст.125 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження. Заявниця стверджує і це не спростовано заінтересованою особою, що після порушення кримінальної справи та постановлення вироку суду [PERSON] продовжує чинити на неї психологічний вплив та погрожувати фізичною розправою. Факт застосування до заявниці фізичного насильства, вчиненого за наведених осбавин 24.01.2025 року [PERSON] не заперечував і в судовому засіданні щодо розгялду вказаної заяви. Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 27 Конституції України визначено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини щодо протидії домашнього насильства, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року. Цей Закон України визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п.п.3,14,17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вестилистування,телефонні переговориз постраждалоюособою абоконтактувати знею черезінші засобизв`язку особистоі черезтретіх осіб (ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (ч.8 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з ч.10 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК Українита КПК України. 11 січня 2019 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2017 року №2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (далі Закон №2227-VIII) щодо імплементації у кримінальне законодавство норм Стамбульської конвенції про протидію домашньому насильству. Зазначеним Законом домашнє насильство віднесено до кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи, КК України доповнено, зокрема ст.126-1, згідно з якою домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи. Наявність кримінального провадження не може свідчити про те, що слідчий суддя або суд обере підозрюваному запобіжний захід, в тому числі застосує до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, пов`язаного з домашнім насильством, передбачені частиною шостою статті 194 КПК України обов`язки. Тому порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства не замінює розгляд заяви про видачу обмежувального припису в порядку ЦПК України з огляду на встановленні частиною другою статті 350-5 цього Кодексу максимально стислі строки розгляду заяв такої категорії (не пізніше 72 годин після надходження заяви). Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 червня 2022 року у справі №646/2950/20 (провадження №61-2461св21). До того ж, як вбачається з вищезазначеного вироку суду, до [PERSON] не встановлювалися обмежувальні заходи, передбачені ч.6 ст.194 КПК України. Приписами частин 2, 3, 4ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього певних обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Отже, матеріалами справи та поясненнями сторін суд встановив, що [PERSON] вчиняє відносно [PERSON] психологічне насилля, від чого страждає вона та зареєстрований в квартирі спільний неповнолітній онук , від його дій вона зазнає постійного психологічного та фізичного насильства, що негативно впливає на її фізичний та психологічний стан - що підтверджено наданими медичними висновками лікарів. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що, враховуючи положення Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Суд доходить висновку, що вжиті заявником розумні заходи для її захисту, а саме: звернення до правоохоронних органів - не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника [PERSON] . Враховуючи усі досліджені докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] на строк чотири місяці, що є достатнім на думку суду для врегулювання поведінки та взаємовідносин сторін. При цьому, суд вважає за недоцільне застосовувати обмеження кривднику у вигляді заборони самостійно або через третіх осіб розшукувати заявницю та дітей, якщо вона за власним бажанням перебуває у місті, [PERSON] , переслідувати їх, в будь-який спосіб спілкуватись з ними, оскільки визначені судом обмеження у вигляді заборони наближатись до заявниці ближче ніж на 200 метрів, вести листування та спілкуватись будь-якими засобами зв`язку, фактично виключають можливість будь-якого прямого контакту та спілкування останніх між собою. Частиною 4 статті 350-6 ЦПК України передбачено, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 350-8 ЦПК України про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Outcome: partial