Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] 31 липня 2023 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчева К.Л., та просить визнати недійним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем 06.04.2023, реєстровий № 1-169, укладений між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони, та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; визнати недійним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0470 га, кадастровий номер земельної ділянки 5111200000:02:009:0375, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем 06.04.2023, реєстровий № 1-170, укладений між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони, та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належав житловий будинок та земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] . На неодноразові вимоги сина [PERSON] вирішила подарувати даний спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку відповідачу по справі, внаслідок чого були укладені дані договори дарування. При їх укладені між позивачем та відповідачем була домовленість, що позивач буде проживати у спірному житловому будинку, користуватися ним та земельною ділянкою, а відповідач не буде чинити перешкоди. Проте після укладення договорів дарування, [PERSON] виганяє її зі спільного будинку, вимагає, щоб позивач знялась з реєстрації за даною адресою, так як бажає продати даний будинок та земельну ділянку та розпорядитися коштами на власний розсуд. Зазначає, що є інвалідом 3 групи з діагнозом дисцикуляторна енцефалопатія 3 ст. та постійно проходить курси лікування, а її чоловік - [PERSON] являється інвалідом 2 групи безстроково, та обмежений в самообслуговуванні, орієнтації та у здатності контролювати свою поведінку. Вважає, що її син ввів її в оману за домовленістю, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав. Позивач та її представник - адвокат Осокін С.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, зазначили, що [PERSON] мала намір укласти договір довічного утримання, ніколи не планувала продавати будинок, коли підписувала, не думала, що підписувала договір дарування. Відповідач у судове засідання не з`явився, телефонограмою повідомив про неможливість з`явитися в судове засідання, та зазначив, що позовні вимоги не визнає. Представник Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса у судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила розгляд справи проводити за відсутності представника, заперечень щодо винесення рішення не мають. Вислухавши позивача та його представника, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Судом встановлено, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом 3 групи по інвалідності довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] . Чоловік позивача - [PERSON] , [INFO] , є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12 ААГ № 492456. Позивач, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в житловому будинку за вказаною адресою проживає її чоловік [PERSON] , про що зазначено у позові та вбачається з матеріалів справи і не оскаржується відповідачем. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. від 10.07.2017, за реєстровим № 1257, належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,0470 га, кадастровий номер земельної ділянки 5111200000:02:009:0375, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , Відповідач у даній справі - [PERSON] , [INFO] , є їх сином, якому [PERSON] [INFO] подарувала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем 06.04.2023, реєстровий № 1-169, укладений між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони. Крім того, [PERSON] 06 квітня 2023 року подарувала та безоплатно передала у власність [PERSON] як дарунок земельну ділянку, площею 0,0470 га, кадастровий номер земельної ділянки 5111200000:02:009:0375, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування земельної ділянки посвідченим державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим Костянтином Леонтійовичем 06.04.2023, реєстровий № 1-170, укладений між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони. Відповідно до талонів-повідомлення єдиного обліку №№ 5087, 5138, вбачається, що надходили письмові заяви від [PERSON] в якій вона просила вжити заходів до її сина [PERSON] , який здійснює на неї тиск, з приводу продажу житлового будинку після того як вона на нього його переоформила. Внаслідок чого у неї з сином виник конфлікт, щодо виселення її з даного будинку. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала до позову копії медичних документів, зокрема, консультативний висновок від 25.06.2020, з якого вбачається, що у [PERSON] діагноз дисцикуляторна енцефалопатія 3 ст.; виписку № 27518 з медичної карти стаціонарного хворого від 2018 року; виписки з історії хвороби 855/80 КНП «Подільська міська лікарня» ПМРПРОО від 2023 року; копії консультативних висновків спеціаліста від 14.09.2019 та від 03.04.2023; копію медичного висновку № 28 від 01.06.2023, З якого вбачається, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи потребує постійного стороннього догляду. Свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні зазначили, що є сусідами позивача, та підтвердили, що позивач разом з чоловіком проживають у вказаному житловому будинку останні 3 роки. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У відповідності до положень ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Відповідно до ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Згідно ст. 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 229 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки та вказано про те, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як вказано вище, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). За змістом п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Як зазначено в тексті Договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладеного 06.04.2023 між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони, посвідченому державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим К.Л., сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про таке: п. 1 за цим Договором дарувальник безоплатно передає у власність, а Обдаровуваний приймає в дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 5 Договору Дарувальнику роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваного вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Як зазначено в п. 12 Договору дарування житлового будинку, Дарувальник та Обдаровуваний у присутності нотаріуса стверджують, що це договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає нашим дійним намірам створити для себе юридичні наслідки. Усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними, не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання даного договору дарування відповідає їх інтересам; не перебувають у стані алкогольного та/або іншого сп`яніння, не хворіють на хвороби, які можуть вплинути на нашу здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість ними керувати. Розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за договором; підтверджують, що відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами; договір укладається відповідно до справжньої волі без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, укладання договору не є результатом впливу тяжких обставин; а також свідчать, що зміст цього договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю. Своїми підписами підтвердили однакове розуміння значення правочину та цього правових наслідків для кожної із сторін та відсутність у сторін заперечень. Також в Договорі дарування зазначено, що зміст їм зрозумілий, та відповідає їх внутрішній волі та правовим наслідкам, які він спричинить і настання яких вони очікують, підписано ними особисто. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного житлового будинку перевірено. Даний Договір дарування квартири містить підписи Дарувальника та Обдаровуваного, належність яких не оспорюється у даній справі. Як зазначено в тексті Договору дарування земельної ділянки, площею 0,0470 га, кадастровий номер земельної ділянки 5111200000:02:009:0375, за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] (дарувальником) з однієї сторони, та [PERSON] (обдарованим) з другої сторони, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчевим К.Л. в той же день 04 квітня 2023 року з тих же підстав. Сторони також були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися що за цим Договором дарувальник безоплатно передає у власність, а Обдаровуваний приймає в дар земельну ділянку, площею 0,0470 га, кадастровий номер земельної ділянки 5111200000:02:009:0375, за адресою: [ADDRESS] . В Договорі дарування зазначено, що зміст їм зрозумілий, та відповідає їх внутрішній волі та правовим наслідкам, які він спричинить і настання яких вони очікують, підписано ними особисто. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної земельної ділянки перевірено. Даний Договір дарування земельної ділянки містить підписи Дарувальника та Обдаровуваного, належність яких не оспорюється у даній справі. Таким чином, з тексту даних Договорів вбачається, що оспорюванні Договір дарування житлового будинку та Договір дарування земельної ділянки укладені у письмовій формі та посвідчені нотаріально, підписані сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цих договорів, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що було першочергово встановлено приватним нотаріусом. Своїми підписами на Договорах сторони підтвердили, що договори відповідають їх дійсним намірам, укладені без застосування обману, сторони однаково розуміють значення, умови договорів, їх природу і правові наслідки. Як зазначено у позові та про що наполягали в судовому засіданні позивач та її представник, Договір дарування житлового будинку та Договір дарування земельної ділянки були укладені [PERSON] під впливом помилки, позивач вказує про те, що у неї не було на меті укладати дані договори дарування та дарувати відповідачу житловий будинок разом з земельною ділянкою, цей житловий будинок є їх житлом в якому вони проживають з чоловіком, та після укладення договору дарування вони продовжують в ній проживати. Крім того, зазначала, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за договором, оскільки ніколи не планувала продавати будинок, мала намір укласти договір довічного утримання, та не розуміла, що підписувала договір дарування. Разом з тим для визнання договору дарування недійсним з підстав його укладення під впливом помилки чинне законодавство України вимагає від позивача довести наявність обставин, через які відбулося неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце при укладенні правочину. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Подібний висновок зазначено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На підтвердження вчинення спірного правочину під впливом помилки позивач посилалася на те, що вона є інвалідом 3-ої групи, має певні захворювання, які вплинули на її здатність правильно усвідомлювати значення своїх дій під час укладення Договорів дарування, що призвело до того, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Разом з цим, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вказані Договори дарування житлового будинку та земельної ділянки було вчинено нею під впливом помилки, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення при укладання цього договору, не доведено в чому саме помилилася позивач, укладаючи цей договір. У судовому засіданні позивач та її представник зазначають, зокрема, про те, що в наслідок існуючих у неї захворювань вона об`єктивно не здатна правильно усвідомлювати значення своїх дій, тому договір дарування квартири було укладено під впливом помилки, та посилається, зокрема, на те, що вона хворіє на дисцикуляторну енцефалопатію 3 ст., на підтвердження чого були надані копії виписок огляду у невропатолога. Проте, ці документи не можуть бути належним доказом незадовільного стану здоров`я позивача саме на момент вчинення правочину, а саме станом на 06.04.2023. Докази того, що позивач мала будь-які захворювання на день укладення спірних договорів дарування, які могли б впливати на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та призвели до їх укладання під впливом помилки, позивачем суду не надано, тому суд бере до уваги саме докази, надані позивачем суду разом з позовною заявою. Отже, суд вважає, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки від 06.04.2023 року вона помилилася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання цих Договорів дарування недійсним, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення, про що зазначено у тексті цих договорів, підписаних власноруч позивачем [PERSON] , що нею не спростовано. Статтею 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява, серед іншої необхідної інформації, повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Частиною 5 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Суд вважає, що позовна заява позивача не міститься посилань стосовно яких саме обставин, які мають істотне значення, помилилася [PERSON] при укладанні Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки від 06.04.2023. Позов не містить посилань або конкретних згадок стосовно яких саме істотних обставин, позивач зробила помилку у Договорах дарування, при цьому не зазначено, чи була помилка пов`язана з природою самого правочину, наприклад, з його сутністю або правовими наслідками чи з правами та обов`язками сторін. Разом з цим, як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить).». Також, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що після укладання Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки від 06.04.2023, позивач разом зі своїм чоловіком, які є інвалідами продовжують проживати у спірній квартирі. Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, «Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації». Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22). Отже, суд вважає, що позивачем не доведено, що на момент укладання Договору дарування житлового будинку та Договору дарування земельної ділянки від 06.04.2023 вона помилялася стосовно правової природи укладеного правочину та що існували обставини, які зумовлюють визнання цих договорів дарування недійними, оскільки нею не надано доказів того, що, укладаючи ці договори, вона не усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладання. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи: Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори в місті Одеса Пенчева Костянтина Леонтійовича, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, задоволенню не підлягають як недоведені. Оскільки позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] пов`язані з вимогою щодо визнання договорів дарування недійсними в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає за можливим скасувати заходи забезпечення позову. Відповідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 158 ЦПК України за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. При таких обставинах, ухвала Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2023 року підлягає скасуванню відповідно, до ст. 158 ЦПК України.

Outcome: dismissed