Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

01.05.2024 року позивач [PERSON] звернулася до Красноокнянського районного суду Одеської області із позовною заявою\~до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі. Так, позивач просить суд: - встановити факт перебування у трудових відносинах з ФОП « [PERSON] » на посаді шеф кухар з 14 січня 2023 року по 10 лютого 2024 року; - внести до трудової книжки позивачки відповідні записи про прийняття на роботу з 01 лютого 2023 року та звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗПП України за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору датою винесення рішення; - стягнути з відповідачки заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 6000 грн. та компенсацію за 24 дні невикористаної відпустки у розмірі 20670 грн. та компенсацію, передбачену ст. 44 КЗпП у розмірі 28359 грн.; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за фактичну виконану роботу за період з січня 2023 року по 10 лютого 2024 року в розмірі 113436 грн. та сплатити відповідно до законодавства податки на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи; - стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що з січня 2023 року вона працювала на посаді шеф кухаря в закладі громадського харчування під назвою «MIGRAN», який фактично розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого є СПД « [PERSON] ». В її посадові обов`язки входило безпосередньо приготування їжі, формування меню закладу, організацію контролю зберігання продуктів, контроль за роботою персоналу, який працював на кухні. Трудова книжка була надана роботодавцю, але, як позивачка дізналась згодом, жодні записи в трудову книжку не вносились. Наприкінці лютого 2024 року внаслідок конфлікту, який виник між позивачем та відповідачем через грубе порушення відповідачем умов праці та законодавства, а саме: несвоєчасну виплату заробітної плати, безпідставне утримання штрафів у вигляді дисциплінарних стягнень (не передбачених чинним законодавством) за нібито порушення трудової дисципліни, позивачку було звільнено із займаної посади, заробітну плату за січень та лютий 2024 року виплачено не було, компенсацію за не використану відпустку виплачено не було. Зазначає, що 11 березня 2024 року на її адресу надійшла відповідь від ПМУ Державної служби з питань праці № ПД/3.1/209-3В-24 від 07.03.2024 року. Так, у вказаній відповіді містилася інформація про проведену перевірку ФОП [PERSON] , згідно якої було встановлено виконання позивачем трудових обов`язків на користь відповідача без укладання трудового договору та повідомлення Державної податкової служби про укладання трудового договору, що є порушенням ч. 1 ст. 21, ст. 24 КЗпП та порекомендовано звернутись до суду за захистом власних прав. Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 14.05.2024 року було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області від 02.07.2024 року матеріали справи за позовом [PERSON] направлені за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.08.2024 року цивільну справу №506/419/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі прийнято до свого провадження, призначено відкрите судове засідання для розгляду справи по суті на 19.09.2024 року на 11:00 год. 19.09.2024 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 11.11.2024 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про допит свідків, яке було залишено без розгляду із відкладення справи на 17.12.2024 року до 13.45 год. У судовому засіданні, призначеному на 17.12.2024 року, представники сторін надали свої пояснення та за клопотанням представника відповідача [PERSON] [PERSON] справа була відкладена на 23.01.2025 до 13:00. 23.01.2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 11.03.2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 29.04.2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, яке залишено без розгляду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні, призначеному на 29.04.2025 року, сторони не з`явилися. Від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених за текстом відзиву, поданого до суду 09.09.2024 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1\~ст.1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1\~ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так,\~ [PERSON] звернулася до суду із позовом\~до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі. Як вбачається із матеріалів справи, в обґрунтування своїх вимог щодо наявності трудової діяльності з відповідачем позивачка посилається лише на доданий до позову «робочий зошит змін». Більш того, записи в цьому робочому зошиті охоплюються періодом з 01.01.2024 року по 06.02.2024 року. Також позивачка посилається на відповідь від ПМУ Державної служби з питань праці № ПД/3.1/209-3В-24 від 07.03.2024 року, згідно якої встановлено виконання позивачем трудових обов`язків на користь відповідача без укладання трудового договору. Між тим, така відповідь не встановлює періоду виконання трудових обов`язків [PERSON] . Інших доказів працевлаштування позивача у [PERSON] матеріали справи не містять. Суд критично оцінює твердження позивача щодо перебування нею у трудових відносинах рік і один місяць з ФОП [PERSON] , адже з боку [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження виконання своїх посадових обов`язків та її звернення із заявою про прийняття на роботу, її звернення щодо підписання трудового договору, отримання нею заробітної плати за вказаний період, який вона зазначає у своїй позовній заяві, документу про освіту, про стан здоров`я, медичної книжки тощо. З іншого боку, ці твердження позивача спростовуються наданим відповідачем договором оренди нежитлового приміщення №2/05 від 21.02.2023, укладеним між ФО-П [PERSON] та ТОВ компанією «Укрнафтоагропром». Предметом вказаного договору є надання у користування нежитлових приміщень за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова, 7А. Так, за умовами вказаного договору відповідачка є орендарем цих приміщень лише з кінця лютого 2023 року; заклад почав працювати з травня 2023 року, про що йде мова у п.4.3. договору (щодо початку нарахування орендної плати з 01 травня 2023 року; до цього часу там відбувалися ремонтні роботи, оскільки стан приміщення був задовільний, як вказано у п.1.1.3. договору). Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129\~Конституції України. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до\~ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно із\~ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із\~ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі №759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц. Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням\~ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог, понесені нею судові витрати компенсації не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed