Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

03.01.2024 прокурор, посилаючись на ст.\~23 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та просив припинити відповідачу право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6320287400:07:000:0081, площею 0,64 га, та на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 6320287401:07:000:0527, площею 5,7389 га, які знаходяться на території Шевелівської сільської ради Ізюмського (кол. Балаклійського) району Харківської області, шляхом їх конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що [PERSON] , яка є громадянкою РФ, на підставі свідоцтв про право на спадщину є власницею 1/2 часток вказаних земельних ділянок. 23.07.2019 відповідач зареєструвала право власності на свої частки земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому відповідач не виконала покладений на неї законом обов`язок - відчужити земельні ділянки протягом року. Відтак право власності на такі земельні ділянки підлягає припиненню. 03.01.2025 представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надав суду письмові пояснення, у яких позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, оскільки землі сільськогосподарського призначення на постійні основі можуть належати лише громадянам України, тоді як [PERSON] , будучи громадянкою РФ, протягом року після набуття права власності і дотепер не відчужила земельні ділянки, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу (а.с.\~69-77). Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.02.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 88). Прокурор Устименко І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача надав письмову заяву про підтримку позову, розгляд справи за його відсутності (а.с.\~112-113). Третя особа про час і місце судового засідання повідомлена належним чином шляхом надсилання судових повісток разом з копіями відповідних документів до її електронного кабінету, про що свідчать довідки про доставку електронного документа 18.02.2025 та 31.03.2025 (а.с.\~91, 108), однак в судове засідання її представник не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки не убачається, клопотань та письмових заперечень від нього не надходило. Відповідач за останнім відомим місцем проживання (перебування) Харківська область, Лозівський район, с.\~Закутнівка, за відомостями Златопільської міської ради Харківської області на території Златопільської міської територіальної громади не зареєстрована та згідно із відповіддю №\~1006130 від 02.01.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру даних стосовно неї не знайдено (а.с. 57, 59), про її виклик у судові засідання на 31.03.2025 та 30.04.2025 свідчить розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» від 10.03.2025 та 31.03.2025 (а.с. 93, 110). Крім того про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання (перебування) (а.с.\~111), однак в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Окрім того, про дату, час та місце підготовчого та судового засідання відповідач могла дізнатися на сайті «Судова влада», який перебуває у загальному доступі і містить список судових справ, призначених до розгляду. Таким чином право відповідача на участь у розгляді справи було забезпечено. Щодо порядку повідомлення відповідача, яка є громадянкою РФ, суд додатково враховує позицію Верховного Суду (постанова від 14 квітня 2022 року по справі №\~308/9708/19, провадження №\~61-18782св21). Зокрема, при розгляді справи щодо юрисдикційного імунітету касаційна інстанція виходила з того, що немає потреби додатково повідомляти відповідача РФ, у зв`язку з вчиненням останньою збройної агресії проти України та запереченням нею суверенітету Української держави. Відомості про зазначені процесуальні рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними у мережі Інтернет. Тому суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторони відповідача у звичайному порядку, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Положеннями ч.\~1 ч.\~3 та ч.\~4 ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює\~представництво в\~суді законних\~інтересів держави\~у разі\~порушення або\~загрози порушення\~інтересів держави,\~якщо захист\~цих інтересів\~не здійснює\~або неналежним\~чином здійснює\~орган державної\~влади,\~орган місцевого\~самоврядування чи\~інший суб`єкт\~владних повноважень,\~до компетенції\~якого віднесені\~відповідні повноваження,\~а також\~у разі\~відсутності такого\~органу. Наявність\~таких обставин\~обґрунтовується прокурором\~у порядку,\~передбаченому частиною\~четвертою цієї\~статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтовано прокурором у суді. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.\~ Тлумачення частини третьої статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Відповідно до ч.\~2 ст.\~142 Конституції України, ст.\~16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до ч.\~4\~та ч.\~5\~ст.\~56\~ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Звертаючись до суду з позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - недопущення володіння громадянкою РФ земельними ділянками сільськогосподарського призначення на території України без належних на те правових підстав. У даному випадку порушені економічні інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, яким самостійно позов про припинення [PERSON] права власності на земельні ділянки не заявлено, що свідчить про бездіяльність керівництва, внаслідок якої порушуються інтереси держави у земельній сфері, тому до суду звертаються органи прокуратури. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року (справа № 806/1000/17). Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , будучи громадянкою РФ, маючи достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, не дотрималась передбаченої законодавством процедури та не відчужила набуті нею земельні ділянки протягом одного року, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Отже, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. При цьому Головне управління Держгеокадастру у Харківській області дотепер не звернулося до суду з позовом про конфіскацію спірних земельних ділянок, що свідчить про його бездіяльність та не здійснення захисту інтересів держави. Крім того, у своїй відповіді від 13.03.2023 на запит Харківської обласної прокуратури вказало, що ними ведеться комплексна робота стосовно збору матеріалів для подальшого вжиття заходів представницького характеру на захист інтересів держави щодо звернення до суду з позовними заявами про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у приватній власності громадян РФ. Однак, зазначило, що вони не мають пільг щодо сплати судового збору, тому в умовах обмеженого бюджетного фінансування можуть здійснити вжиття заходів представницького характеру лише щодо певної кількості земельних ділянок. Тому не заперечують проти вжиття Харківською обласною прокуратурою заходів представницького характеру на захист інтересів держави в їхній особі стосовно звернення до суду з позовними заявами, в тому числі про конфіскацію 1/2 часток земельних ділянок з кадастровими номерами 6320287400:07:000:0081 та 6320287401:07:000:0527, які перебувають у приватній власності громадянки РФ [PERSON] (а.с. 37-40, 41-42). Це свідчить про свідоме нездійснення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, яке має на це відповідні повноваження, захисту порушених інтересів держави. Тому прокурор звертається до суду з цим позовом в інтересах держави. Крім того, прокурором на виконання ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» 29.12.2023 було повідомлено Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, тобто орган, який повинен представляє інтереси держави у даних правовідносинах, про те, що прокуратурою готується позовна заява до суду (а.с. 43). Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області позов підтримав, що свідчить про згоду на таке представництво. Таким чином, прокурором наведено достатньо підстав для представництва держави в суді. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудима О.Б. 23.07.2019, зареєстрованого у реєстрі за №\~1-1102, відповідач [PERSON] та [PERSON] після смерті їхньої матері [PERSON] набули кожен право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6320287400:07:000:0081, площею 0,6400 га, розташовану на території Шевелівської сільської ради Ізюмського (кол. Балаклійського) району Харківської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.\~21). Оціночна вартість вищезазначеної земельної ділянки складає 43087,47 грн (а.с.\~28). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудима О.Б. 23.07.2019, зареєстрованого у реєстрі за №\~1-1101, відповідач [PERSON] та [PERSON] після смерті їхньої матері [PERSON] набули кожен право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6320287401:07:000:0527, площею 5,7389 га, розташовану на території Шевелівської сільської ради Ізюмського (кол. Балаклійського) району Харківської області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.\~22). Оціночна вартість вищезазначеної земельної ділянки складає 161052,09 грн (а.с.\~29). Згідно із ст.\~125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. [PERSON] зареєструвала право спільної часткової власності на 1/2 частку земельних ділянок кадастровий номер 6320287400:07:000:0081, площею 0,6400 га, та кадастровий номер 6320287401:07:000:0527, площею 5,7389 га, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.07.2019 (а.с.\~17-20, 23-24, 25-26, 120-123). Згідно з інформацією Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтв про право на спадщину за законом та заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідач [PERSON] є громадянкою Російської Федерації (а.с. 17-20, 21, 22, 27, 32-33, 36). За інформацією Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області [PERSON] оформлено посвідку на постійне проживання, видану 29.09.2007, за наявними обліками територіальних органів [PERSON] з питань встановлення, оформлення належності до громадянства України, набуття громадянства України в установленому порядку не зверталась (а.с.\~32-33). Згідно з відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації від 04.12.2023 за наявними обліками територіальних органів [PERSON] , [INFO] , не значиться. Також не значиться зареєстрованою/знятою з реєстраційного обліку на території Харківської області, паспортом громадянина України не документувалась (а.с.\~34). У відповідності до ст.\~1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Нормами ст.\~19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту ч.\~2 ст.\~81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. У відповідності до ч.\~5 ст.\~22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частиною 4 статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Право власності на 1/2 частку земельних ділянок відповідач набула з 23.07.2019 після державної реєстрації речового права на нерухоме майно, однак у подальшому й дотепер її частки земельних ділянок нею не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч.\~4 ст.\~81 Земельного кодексу України. Згідно із пунктом «е» ч.\~1 ст.\~140 Земельного кодексу України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п.\~«в» ч.\~1 ст.\~143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч.\~2 ст.\~145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Пунктом 10 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Частиною 5 статті 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа №\~6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст.\~1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.\~1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ч.\~1, 2 ст.\~38, ч.\~1 ст.\~39 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. У відповідності до ч.\~4 ст.\~145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Таким чином, ураховуючи, що відповідач, будучи громадянкою РФ, протягом року (з 23 липня 2019 року і дотепер) після набуття права власності на 1/2 частку земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відчужила їх, є підстави для конфіскації зазначених часток земельних ділянок у власність держави, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Внаслідок задоволення позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved