Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

22 січня 2024 року представник позивача адвокат Гарницький П.П. через систему «Електронний суд» звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, яким просить суд : змінити місце проживання [PERSON] , [INFO] , яке визначене рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у цивільній справі за № 359/2257/20, на адресу проживання батька дитини [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] ; всі судові витрати, серед яких судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 15 000,00 грн. покласти на відповідача. Вимоги обґрунтовано тим, що 04 вересня 2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох спільних синів : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року ухваленим у цивільній справі за № 359/1543/19 шлюб між сторонами розірвано. 17 листопада 2021 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення по цивільній справі № 359/2257/20, яким позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів задоволено частково. Визначено місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`яв-лення позову, а саме з 16 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Після набрання законної сили рішення суду від 17 листопада 2021 року [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з батьком [PERSON] . З моменту повномасштабної війни в Україні з 24 лютого 2022 року позивач [PERSON] пішов до лав Збройних Сил України, у зв`язку з чим, з`явилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що діти зареєстровані та проживають разом з батьком та утримуються виключно ним. Наведене в сукупності стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки і встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 21 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позов, не погоджуючись з яким представник відповідача - адвокат Сливченко Ю.В. вказала, що метою зміни місця проживання дитини є небажання позивача сплачувати аліменти на його утримання на користь мами. Однак, саме по собі небажання виконати рішення суду позивачем, не є підставою для його перегляду. Все життя [PERSON] зловживає спиртними напоями, проявляє агресію та здійснює домашнє насильство. [PERSON] не заперечує проти спілкування молодшого сина з батьком, проти відвідування дитиною батька та старшого брата в кількості часу, якої він потребує, однак, [PERSON] заперечує проти невиконання [PERSON] рішення суду про визначення місця проживання дітей, подальшого залякування дітей та морального тиску на них з метою повідомлення ними інформації, яку бажає [PERSON] . Відповідач докладає всіх зусиль щоб повернути дитину до нормального життя, вона возить його на оздоровлення, культурно розвиває, пізнавально проводить з ним час, утримує його та купує усі необхідні речі та одяг за власні кошти, попри відсутність аліментів від [PERSON] призначених на дитину. Наведене відповідач реалізує під час відсутні позивача вдома. Коли ж позивач повертається зі служби, то діти навіть розмовляти з матірю бояться. Відповідач [PERSON] бажаючи виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, постійно звертається в усі державні органи, однак позивач не виконує рішення суду. Відповідно акту обстеження умов про-живання за адресою проживання відповідача [PERSON] , неповнолітній [PERSON] проживає то з мамою, то з батьком. Кошти, які позивач заборгував, відповідачем будуть використані в інтересах дитини. Для цих потреб відповідач відкрила окремий картковий рахунок. Зважаючи на вказане, відповідач просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] .. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Ухвалою суду від 11 жовтня 2024 року клопотання представника позивача задоволено та викликано у якості свідка для дачі пояснень в судовому засіданні дитину [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав наведених у відзиві та додаткових поясненнях. Представник третьої особи Служби у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспіль-ського району Київської області Сидорчук А.О. просила врахувати висновок органу опіки за №1042 від 21 жовтня 2024 року щодо визначення місця проживання дитини та звернула увагу суду на те, що дитина у наданих суду поясненнях категорично відмовився проживати з матір`ю та виявив бажання і в подальшому проживати разом з батьком та бабусею. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши думку неповнолітнього [PERSON] , дослідив-ши повно та всебічно матеріалах справи з наявними в ній доказами, прийшов переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку не залеж-ним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що в зареєстрованому шлюбі [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження виданого повторно 01 вересня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального між-регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 1, а.с. 33). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1, а.с. 31-32). Дане судове рішення набрало законної сили. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ,стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 16 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (т. 1. а.с. 49-55). Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 01 лютого 2022 року головним державним виконавцем Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіо-нального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Письком Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 16 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1. а.с. 28-29). Заборгованість зі сплати аліментів станом 27 березня 2024 року відсутня (т. 1 а.с. 148). Рішення суду від 17 листопада 2021 року про визначення місця проживання [PERSON] разом з мамою не виконане та дитина фактично проживає разом з батьком [PERSON] , що визнається і не оспорюється сторонами, підтверджується поясненнями неповнолітнього [PERSON] , а також Актом фактичного проживання складеного 13 жовтня 2022 року депутатом Пристолич-ної сільської ради Вербило О.В., Актом обстеження умов проживання складеного 02 жовтня 2023 року начальником ССД Пристоличної ТГ Корніяка Л.Г., Актом фактичного проживання складеного 02 жовтня 2023 року депутатом Пристоличної сільської ради Гуральник М.М. Також, заявами [PERSON] від 22 січня 2024 року та від 26 січня 2024 року щодо невиконання рішення суду (т.1, а.с. 30, 44-45, 58). Згідно висновку оцінки потреби сім`ї від 28 грудня 2023 року за адресою проживання позивача [PERSON] ( [ADDRESS] ), базові потреби дітей задоволені в повному обсязі, діти отримують повноцінне харчування, кожна дитина має окрему власну кімнату з меблями згідно свого віку, вони забезпечені одягом та взуттям відповідно до сезонів, створено умови для навчання та проведення змістовного дозвілля (т. 1 а.с. 184-185). У Акті обстеження умов проживання складеного начальником ССД Пристоличної ТГ 07 грудня 2023 року Корніякою Л.Г. , Акті обстеження умов проживання складеного 22 травня 2024 року спеціалістом ССД Пристоличної ТГ Сидорчук А.О. вказано: « за адресою про-живання [PERSON] , родина знімає одну кімнату в будинку за адресою: [ADDRESS] , кімната умебльована затишна, в кімнаті придбано та чисто, в кімнаті наявне окреме ліжко, яке може використовуватися дитиною, є шафа для зберігання одягу. Умови для проживання дитини створено, дитина проживає з батьком» (а. . т. 1 а.с. 186-189). Також встановлено, що з 11 жовтня 2010 року відповідач [PERSON] працює в Бориспільській філії Київського обласного центру зайнятості на посаді провідного фахівця з профорієнтації, характеризується позитивно та має стабільний дохід. Наведене підтверджується Довідкою за № 347 виданою 03 квітня 2024 року Бориспільською філією Київського обласного центру, характеристикою виданою 03 квітня 2024 року Бориспільською філією Київського обласного центру, довідкою про доходи від 03 квітня 2024 року (т. , а.с.149-151). Позивач [PERSON] на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є військовослужбовцем (т. 1 а.с. 215). 21 листопада 2024 року рішенням виконавчого комітету Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області затверджено Висновок № 412 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , яким визначено, що з метою захисту прав та законних інтересів дитини, відповідно Конвенції ООН про права дитини, члени комісії більшістю голосів, прийшли висновку, що не в інтересах дитини змінювати місце його проживання та погодили залишити визначене місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] (т. 2 а.с. 18-21). Суд також встановив, що [PERSON] мала несистематичні побачення з дитиною, дитина проживає разом з батьком, що вбачається з пояснень сторін, наданих у судових засіданнях та підтверджується наданими Актами обстеження умов проживання та фотозображеннями (т. 1 а.с. 113-122). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Згідно ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У пункті 1 ст. 9 Конвенції про права дитини вказано, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)). Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови : по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)). Відповідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України). Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьків-ських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема : особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України). Під час розгляду справи суд, в судовому засіданні в присутності представника Служби у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області, заслухав думку малолітнього [PERSON] , [INFO] , який повідомив, що хоче проживати саме з батьком. Вказав, що з мамою бачиться один раз на два місці, частіше бачитись не хоче саме дитина. Охарактеризував батька, як доброго і турботливого, він не кричить на нього, а мама кричить і могла навіть вдарити. Тато працює військовим, проте не щодня. Коли батько не вдома, [PERSON] залишається з бабусею. З мамою хлопчик жити не хоче, оскільки йому з нею не комфортно та її майже не буває вдома. Мама може прийти тільки з шоколадкою, більше нічого йому не купувала. Про спільні подорожі з мамою не пам`ятає, про те, що вона купувала речі, дитина не обізнана. Папа раніше міг випити спиртні напої, однак зараз їх не вживає. З папою та старшим братом їздили разом у гори, їм добре разом. За змістом цих пояснень судом встановлено, що дитина має стійкий та тісний зв`язок з батьком, має прихильність до [PERSON] , добровільно обрав місце проживання саме з ним та і в подальшому хоче проживати з позивачем, а не мамою. При цьому вбачається, що [PERSON] має образу на маму та неохоче, рідко спілкується з нею. Перешкод, зі сторони батька, у спілкуванні з [PERSON] , дитина не має. Проживати з мамою періодично чи на постійній основі [PERSON] не має бажання. Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Цаунеґґер проти Німеччини», (ZAUNEGGER v. GERMANY), заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року)). Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Вказана правова позиція узгоджується і з судовою практикою викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постановах Верховного Суду у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 718/1796/16-ц (провадження № 61-19885св18), від 02 липня 2020 року у справі № 428/13225/15-ц (провадження № 61-64св19), від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19 (провадження № 61-18646св20). Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема : особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. На підставі наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач і відповідач праце-влаштовані та по місцю роботи характеризуються позитивно, отримують стабільний дохід, мають постійне місце проживання, обидві сторони можуть забезпечити належні умови для проживання та виховання спільного сина [PERSON] . Постановою Путивльського районного суду Сумської області від 18 серпня 2022 року [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 172-20 КУпАП у виді штрафу в розмірі 215 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Постанова суду набрала законної сили 30 серпня 2022 року. Проте суд зважає на ту обставину, що це був одиничний випадок, за який [PERSON] поніс відповідальність, та матеріали справи не містять доказів того, що і надалі позивач має проблеми з алкогольними напоями та систематично їх вживає. Також матеріали справи не містять доказів того, що проживання неповнолітньої дитини разом з батьком є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини, негативно впливає на його розвиток, суперечить його інтересам та спрямоване на ухилення [PERSON] від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] . В свою чергу, суд також зважає і на те, що [PERSON] , маючи рішення суду від 17 листопада 2021 року, яким місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю, до звернення позивача до суду з даним позовом, не вживала дій щодо примусового виконання даного судового рішення, не зверталась до органу опіки та піклування з питання перешкоджання [PERSON] у виконанні судового рішення від 17 листопада 2021 року та проживання сина разом з нею чи щодо визначення порядку та способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, не зверталась до правоохоронних органів щодо невиконання рішення суду позивачем. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Натомість відповідач лише після звернення [PERSON] до суду з даним позовом, продала 22 січня 2024 року до Служби у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області та 26 січня 2024 року до Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області заяви, якими повідомила про невиконання [PERSON] рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року постановленого у цивільній справі № 359/2257/20, про проживання сина у приміщення, непридатному для проживання, зловживання позивачем алкогольними напоями та просила вжити профілактичні заходи і зареєструвати кримінальне провадження. Матеріали справи не містять доказів внесення до ЄДРДР відомостей про кримінальне правопорушення, порушене на підставі звернення [PERSON] щодо невиконання [PERSON] судового рішення. Судом встановлено та не спростовано сторонами, що на час ухвалення рішення суду, дитина проживає в атмосфері любові, турботи, захисту та не вбачається обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з мамою, яке призведе до зміни фактичного тривалого місця проживання дитини разом з позивачем, буде мати більш позитивний вплив на [PERSON] . Разом з тим матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я і розвиток дитини, фінансово підтримувати та забезпечувати інтереси сина, приймати участь у його житті, спілкуватись з сином, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю судом не встановлено та доказів протилежного суду сторонами не надано. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21) вказано, що «рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку». Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 статті 89 ЦПК України). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22). Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема : обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20). Вирішення спору з дотриманням найкращих інтересів дитини має місце тоді, коли дитині були надані процесуальні права і гарантії, тлумачення закону здійснено на користь дитини, а також належним чином забезпечені потреби, інтереси та бажання дитини. Відповідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняю-ться державою. За змістом ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлю-вачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 1, 2 статті 15 Закону). Судом враховано, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. З огляду на викладені норми, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, суд має з`ясувати, чи виконала [PERSON] як відповідач за позовом, обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, та чи довів [PERSON] , що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини. Судом при розгляді справи не встановлено, що за час проживання дитини з батьком у дитини погіршився стан здоров`я чи психологічний стан, чи те, що батько не піклується про дитину, не забезпечує його всім необхідним. Суд також враховує думку малолітньої дитини, яка позитивно і прихильно ставиться до батька та висловила бажання проживати разом з ним. Встановлено, що з 2022 року дитина сторін проживає з батьком за фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , а не за зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67). Відповідно акту фактичного проживання від 13 жовтня 2022 року, акта обстеження умов проживання від 02 жовтня 2023 року, акта фактичного проживання від 02 жовтня 2023 року, за адресою : [ADDRESS] для дитини створені умови проживання та дитина забезпечена всім необхідним для розвитку. Під час обстеження умов проживання та складання Акту оцінки потреб сім`ї / особи від 28 грудня 2023 року, малолітній [PERSON] повідомив, що хоче проживати разом з батьком. За висновком про визначення місця проживання дитини від 21 листопада 2024 року орган опіки та піклування дійшов висновку, що не в інтересах дитини змінювати місце його проживання, а тому погоджено місце проживання малолітнього [PERSON] з його матір`ю [PERSON] . Згідно ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок органу опіки та піклування викликає обґрунтовані сумніви суду у його правильності, повноті та об`єктивності, оскільки під час його складення не було враховано тієї обставини, що дитина тривалий час проживає з батьком, хоче проживати саме з ним, а тому вказаний Висновок не враховує і не забезпечує якнайкращі інтереси дитини. У зв`язку з цим суд не погоджується з даним висновком та оцінює його критично. Суд враховує пояснення малолітньої дитини, відібрані у судовому засіданні у присутності представника Служби у справах дітей, про те, що він хоче проживати з батьком, та те, що малолітній вік дитини сам по собі не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком у безпечному, спокійному та стабільному для нього середовищі. В свою чергу, [PERSON] не спростувала того, що батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , створивши дитині належні умови проживання, турбується про дитину. Суд давши оцінку факту створення належних умов для проживання малолітньої дитини як за місцем проживання батька, так і за місцем проживання матері, враховує також психо-емоційний стан дитини та його прихильності. [PERSON] не підтвердила належними, допусти-мими і достатніми доказами те, що буде забезпечено належний розвиток малолітньої дитини у новому, незвичному для нього середовищі, враховуючи, що дитина тривалий час проживає з позивачем [PERSON] та має відповідні соціальні контакти за місцем проживання батька, виявляє більшу прихильність до нього, проживає серед знайомих йому з народження людей (бабусі [PERSON] ) у безпечному і сталому середовищі. Під час розгляду спору щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої малолітньої дитини, її віку, враховуючи при цьому його сталі соціальні/родинні зв`язки, місце дошкільного/шкільного навчання, що охоплюють територію його місця проживання, усталений тривалий побут за місцем проживання батька, позитивний психологічний стан дитини. Суд вважає, що на цьому етапі розвитку дитини залишення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком не порушить його права, а навпаки сприятиме забезпеченню його інтересів, адже за місцем проживання батька дитина має усталений тривалий побут, сталі соціальні/родинні зв`язки, належний рівень життя, задовільні умови для проживання, що у сукупності є необхідним для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. За таких обставин, зважаючи на найкращі інтереси дитини, його прихильність до батька, особу матері, з якою син тривалий час спільно не проживає, суд вважає доцільним визначити місця проживання дитини разом з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з матір`ю призведе до зміни місця проживання малолітнього, порушення його усталеного побуту і способу життя, навчання, розвитку, що потягне невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дитину з важкопрогнозованими негативними наслідками та суперечитиме найкращим інтересам [PERSON] . Виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, а рішення суду від 17 листопада 2021 року постановлене у цивільній справі № 359/2257/20, фактично не виконане, [PERSON] продовжує проживати з батьком [PERSON] суд вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі, а тому позов підлягає задоволенню. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Відповідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем, сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб (1211,20 грн.). При звернені до суду з даним позовом [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією № 0230-4484-8219-9998 від 1111 лютого 2024 року. Оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Судом встановлено, що 21 січня 2024 року між адвокатом Гарницьким П.П. та [PERSON] укладено угоду (договір) про надання правничої допомоги з надання всіх повноважень як представнику та захиснику (т. 1 а.с. 26-27). Пунктом 4.1. вказаної Угоди (договору) передбачено, що оплата за надання правничої допомоги клієнту у відповідності до цієї угоди, за участь адвоката у суді першої інстанції складає 15 000,00 грн. Позивачем вказана сума сплачена в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №04 від 21 січня 2024 року. Зважаючи на це, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті послуг адвоката Гарницького П.П. за надання правничої допомоги в розмірі 15 000,00 грн. грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved