Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У вересні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] , таким, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 10 березня 2010 року він отримав ордер на житлове приміщення № 016784 серія Б на право зайняття родиною, з чотирьох осіб двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] . До складу сім`ї належали: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька дружини. Рішенням суду від 29 вересня 2023 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 24 липня 2009 року. Посилається, що відповідачі в квартирі не проживають понад один рік, не беруть участі у витратах на утримання майна, позивач сплачує за всі комунальні послуги, несе майнові втрати. Відповідач [PERSON] уклала шлюб, проживає з родиною в іншому місті. Посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу справ від 17 вересня 2024 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 19 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду на 21 жовтня 2024 року. За клопотанням представника позивача ухвалою суду 21 листопада 2024 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби відомості про перетин державного кордону відповідачами. На виконання вимог ухвали 27 листопада 2024 року надійшла відповідь. Ухвалою суду від 27 лютого 20245року закрито підготовчий розгляд та призначено до справу до судового розгляду на 25 березня 2025 року. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивач пояснив, що дружина з 2022 року в Україні не проживає. В останнє приїздила у 2023 році, за кордоном улаштовує особисте життя. [PERSON] одружилася, має родину з 2023 року переїхала з дитиною та живе з чоловіком. Він сам сплачує за комунальні послуги, які також нараховуються на відповідачів. Хоче із сином приватизувати житло, проте згоду від відповідачів отримати не може, оскільки вони відсутні з 2022 року, що перешкоджає подати всі необхідні документи. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду надав пояснення, що його мати [PERSON] з 2022 року не проживає разом із ними, вихала з України, перебуває за кордоном. Спілкуються рідко, один раз на місяць. Сестра [PERSON] одружилася, з дитиною та чоловіком проживають в Миколаївській області. Він нещодавно був в гостях, сестра повідомила що обізнана про судовий розгляд, отримувала сповіщення, проте приїздити на засідання не бажає. Підтримав заявлені вимоги. Відповідачі в судове засідання не з?явилися, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином шляхом надсилання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та шляхом надіслання смс сповіщення. Судова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши позивача та свідка, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Судом встановлено, що 10 березня 2010 року Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією видано [PERSON] ордер на житлове приміщення № 016784 серія Б на право зайняття родиною, з чотирьох осіб двох кімнат в комунальній квартирі [ADDRESS] . До складу сім`ї [PERSON] належать: [PERSON] дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька дружини (а.с.11,12). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 вересня 2023 року розірвано шлюб , укладений 24 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] . В рішенні суду встановлено, що на час звернення до суду з позовом 07 серпня 2023 року [PERSON] зазначила, що разом із [PERSON] не проживає. Спільного господарства не веде (а.с.9). Згідно даних Реєстру територіальної громади міста Києва, вбачається що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Наявними в матеріалах справи доказами, судовим рішенням, а також показами свідка, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач [PERSON] з 2022 року, а [PERSON] з 2023 року не проживають за місцем своєї реєстрації, відсутні їх особисті речі, вони не сплачують за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несуть. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] втрачений інтерес до спірної квартири. [PERSON] після укладання шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , самостійно змінила місце свого проживання з 2023 року родиною в іншому місці. Відповідач [PERSON] за відомостями Державної прикордонної служби з 12 червня 2022 року перебуває за межами України тимчасово на 10 днів приїздила та востаннє 23 лютого 2023 року виїхала з України й не поверталась. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідачі понад два роки не проживають в кімнатах 13,14 квартири [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зареєстроване місце їх проживання. На підставі викладеного та

Outcome: approved