Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позиву позитвач вказував, що 19.12.2020 між ним та відповідачкою було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 11899 грн., які зобов`язувалась повернути до 19.06.2021 року. У вказаний термін відповідачка боргу не повернула. [PERSON] , як на підтвердження факту наявності у відповідача перед ним грошового зобов`язання за договором позики посилається на надану [PERSON] розписку від 19.12.2020 року. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики та судові витрати. Позивач, який належним чином був повідомлений про день та час судового розгляду за викликом до суду не з`явився, у позовній заяві наявне клопотання проводити судовий розгляд за його відсутності. Відповідачем до суду подано клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, закриття в зв`язку з цим провадження у справі та розгляд справи у відсутність відповідача. Згідно ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи. Так, згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Зобов`язання припиняється з підстав передбачених ст.ст. 599, 600, 604609 ЦК України. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ст. 1048 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною третьою статті 692\~ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536\~цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625\~ЦК України право кредитора вимагати від боржника сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом об`єктивно встановлено, що 19.12.2020 року між сторонами було укладено договір позики, який підтверджено розпискою відповідно до якого відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 11899 грн., які зобов`язувався повернути до 19.06.2021 року. Однак, в обумовлений сторонами термін відповідач не виконав своє грошове зобов`язання та не повернув позивачу борг згідно розписки в сумі 11899 грн. Вкиладене свідчить про відсутність реального виконання відповідачем (боржником) свого зобов`язання перед позивачем. Однак, відповідачем до суду подано клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Нормами ст. 257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність\~в один\~рік застосовується,\~зокрема,\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (стаття 264 Цивільного кодексу України). Як було встановлено судом, згідно договору позики посвідченорго розпискою кінцевою датою виконання відповідачем перед позивачем грошового зобов`язання, тобто повернення суми позики було 19 червня 2021 року. Отже, викладене дає підстави для висновків, що позивачу починаючи з 20 червня 2021 року стало відомо про невиконання відповідачем в обумовлений сторонами строк свого грошового зобов`язання та порушення цим майнового права позивача. Таким чином перебіг строку позовної давності для позивача у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права розпочався 20 червня 2021 року та сплинув 20 червня 2024 року. Натомість позивач звернувся з вказаним позовом до суду лише 12 лютого 2025 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності передбаченої законом. З огляду на викладене суд погоджується з аргументами відповідачки про те, що позивач пропустив позовну давність, а тому в задоволенні позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed