Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

У листопаді 2023 року представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в межах успадкованого майна у розмірі 1233165,26 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у розмірі 12331,65 грн. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики. В підтвердження укладання договорів позики спадкодавцем була надана розписка від 13.03.2017 на суму 500000 грн., що еквівалентно 18400 доларів США зі строком повернення до 31.12.2017, та розписка від 31.08.2017 на суму 4000 доларів США та 2000 євро зі строком повернення до червня місяця 2018 року. Відповідно відповіді на адвокатський запит Київського відділу державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) № 2489/33.12-58 від 18.09.2023 зазначено, що у відділі проведена державна реєстрація смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , про що складено актовий запис про смерть № 23909 від 17.12.2022. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ТОВ Виробничо-комерційна фірма "АМРА" (код ЄДРПОУ 22206535) було встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики (борговою розпискою від 13.03.2017) в розмірі 500 000,00 грн. основного боргу, 52 424,65 грн. суми процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, 82 890,41 грн. - три проценти річних, 374 100,00 грн. - втрат внаслідок інфляції, що разом становить 1 009 415,06 грн, та за договором позики (борговою розпискою від 31.08.2017) в розмірі 4 000,00 доларів США та 2 000,00 євро, в межах успадкованого майна після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2023 прийнято до розгляду вказану цивільну справу та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Представником відповідача 13.12.2023 поданий відзив на позовну заяву, де зазначено, що існування боргових розписок, на які посилається позивач в якості підтвердження позовних вимог, відповідач дізналася тільки після ознайомлення з матеріалами позовної заяви. Разом з тим, з тексту розписки від 31.08.2017 вбачається, що вказана розписка не містить найменування сторін, а саме відсутні дані позикодавця, що в свою чергу не дозволяє ідентифікувати його особу. За таких умов не вбачається можливим встановити чи дійсно позивачем надавалися в борг кошти, які зазначені в розписці та чи дійсно саме йому вони підлягають поверненню. Також зазначив, що строк позовної давності щодо повернення боргу відповідно до розписки від 31.12.2017, в якій встановлено строк виконання до 31.12.2017 сплинув 31.12.2020, а строк позовної давності щодо повернення боргу відповідно до розписки від 31.08.2017 (строком повернення до червня 2018 року) сплинув в червні 2021 року. У судовому засіданні 20.12.2023 представником позивача подано клопотання про витребування доказів, через що судом витребувано у приватного нотаріуса Київської міського нотаріального округу Меженської К.С. завірену належним чином копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні 05.03.2024 представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявив клопотання про витребування письмових доказів, а саме: витребувати у приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріальною округу Федоренко О.І. належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу від 23.02.2023, зареєстрованого за номером 94, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Федоренко О.І. та інші документи, на підставі яких вчинено вказаний правочин - відчуження майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2670812632140, в тому числі копії аркушів реєстрової книги з підписами сторін правочин. В обґрунтування заявленого клопотання представник посилався на те, що витребувані докази необхідні для повного та всебічного розгляду справи, через що було винесено ухвалу про витребування письмових доказів 05.03.2024. Представником відповідача 05.04.2024 до суду подане клопотання, про те що сторона позивача повідомляє суд, що 03.11.2022 між ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "АМРА" в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу майнового комплексу та земельної ділянки, відповідно до якого сторони домовились укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,58 га за адресою: [ADDRESS] з розташованим на ній майновим комплексом (цегельний склад, дерев`яний склад, під`їзна колія). Згідно п. 2.1. даного договору у строк до 07.11.2022 покупець за вказаним договором [PERSON] зобов`язувався у строк до 07.11.2022 надати продавцю завдаток у сумі 250 000,00 грн. шляхом перерахування його на розрахунковий рахунок продавця ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «АМРА». 04.11.2022 [PERSON] на користь ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «АМРА» було сплачено грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн. Вказане підтверджується Платіжною інструкцією № TR1564 від 04.11.2022. Таким чином з вищенаведеного вбачається, що фактичне відчуження майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , було здійснено ще в 2022 року до смерті [PERSON] . Відповідно договір купівлі-продажу від 23.02.2023, зареєстрований за номером 94, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Федоренко Оленою Ігорівною щодо відчуження майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2670812632140 не містить ознак фраудаторності, тобто не є таким, що вчинений боржником на шкоду кредитору з метою зменшення обсягу майна та його приховування від кредитора. 02.05.2024 від приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу Меженської К.С., надійшло повідомлення, що 12.01.2023 на підставі Акту приймання-передавання незакінченої спадкової справи № 2/2023, заведеної 12.01.2023, після померлого [INFO] громадянина України [PERSON] , справа була передана Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Приз С.В. для подальшого вчинення нотаріальних дій, через що відсутня можливість виконати вимоги зазначені в ухвалі суду. Судом винесено ухвалу суду від 19.06.2024 про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Приз С.В. завірену належним чином копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . До суду 21.10.2024 надійшла копія спадкової справи від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Приз С.В. До суду 12.12.2024 надійшли копії від приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріальною округу Федоренко О.І. договору купівлі-продажу від 23.02.2023, зареєстрованого за номером 94, та інші документи, на підставі яких вчинено вказаний правочин - відчуження майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2670812632140. 28.02.2025 року винесено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення судового розгляду. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики у виді розписки, відповідно до умов яких [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі сумі 500000 грн., що еквівалентно 18400 доларів США, зі строком повернення до 31.12.2017, та розписки від 31.08.2017 на суму 4000 доларів США та 2000 євро зі строком повернення до червня місяця 2018 року. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України договір позики обов`язково необхідно вчиняти у письмовій формі. Розписка засвідчує лише факт отримання грошей або речей позичальником. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми; договір є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Нормою ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, з огляду на правову природу розписок від 13.03.2017 та 31.08.2017, наявних в матеріалах справи вбачається, що саме такий договір у виді розписки було укладено між сторонами, оскільки сторонами при його укладанні було повністю дотримано форму правочину та зазначено всі істотні для такого виду договору умови. Згідно відзиву на позов та пояснень відповідача у судовому засіданні, відповідач стверджує, що, про вказані розписки вона нічого не знала. Проте, належних доказів вказаних обставин відповідач суду не надала. Норма ст. 1051 ЦК передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю, зокрема позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. В той же час, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Така правова позиція неодноразово викладалась у постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. У вказаній постанові Верховний Суд України роз`яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, факт підписання [PERSON] розписок є доказом отримання ним від позивача грошових коштів саме у сумі 500 000,00 грн., 4000,00 доларів США та 2000,00 євро. Також позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних та втрат внаслідок інфляції, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 500 000,00 грн. по розписці від 13.03.2017. За приписами норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки сторони не встановили розмір процентів за користування грошовими коштами, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за обліковою ставкою НБУ в розмірі 52 424,65 грн. Крім того, за положенням частини 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 (справа №340/385/17) та від 16.01.2019 (справа № 464/3790/16-ц). Відтак, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК України у розмірі 82 890,41 грн. за розпискою від 13.03.2017. Також суд вважає обґрунтованою вимогу позивача і щодо стягнення на його користь з відповідача суми інфляційних витрат у розмірі 374 100,00 грн. за користування чужими грошовими коштами згідно ч.2 ст. 625 ЦПК України. Такий висновок суду ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 27.11.2019 (п. 49, справа №340/385/17, провадження № 14-495цс19). Так, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 30.11.2020 - відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, а тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Розмір процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних та втрат внаслідок інфляції, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 500000 грн. по розписці від 13.03.2017, сторона відповідача у своєму відзиві та поясненнях в судовому засіданні не заперечувала і не спростовувала, контр-розрахунок суду не надала. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України) За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання у спадщину жодного майна у особи відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця. Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом ст. 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №175/998/16-ц суд касаційної інстанції вказав, що вказані вище положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника. Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали (постанови Верховного Суду від 27.10.2021 в справі № 552/4892/19, від 09.11.2022 в справі № 295/15702/20, від 27.02.2023 в справі № 572/1497/22). Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд зазначає таке. Верховний Суд у постановах від 18.09.2019 в справі № 640/6274/16 та від 22.11.2023 в справі № 296/10420/21 звертав увагу, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України. Отже, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна, дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, за умови доведеності та обґрунтованості вимог кредитора. Так судом встановлено, що позивач визначився з метою позову, який висловлений саме таким чином, що позивач за рахунок відповідача має намір задовольнити вимоги як кредитора, а саме звернути стягнення на спадкове майно в межах боргу позичальника. Щодо строку пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємця боржника, яка прийняла спадщину, суд зазначає таке. Відповідно до приписів ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явлення свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Встановлені ст.1281 ЦК України строки є строками, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Наявність встановлених законом строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців забезпечує юридичну визначеність та стабільність цивільного обороту. Встановлення темпоральних обмежень як для подання заяви про прийняття чи відмову від спадщини, так і для пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника збалансовує інтереси учасників спадкових відносин та унеможливлює продовження стану невизначеності у цивільних відносинах, які зазнають змін у зв`язку зі смертю одного з їх учасників. Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення позичених коштів включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника регламентуються приписами ст. 1281 ЦК України. Тобто ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується до грошових зобов`язань, а сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги і за основним, і за додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (постанова від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц, від 13.03.2019 у справі № 520/7281/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 03.11.2020 у справі № 916/617/17). Так, у даній справі судом встановлено, що позивач звертався з вимогами в порядку ст.ст. 1281, 1282 ЦК України від 12.07.2023 та від 12.09.2023 за всіма відомими адресами відповідача та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської Кароліни Сергіївни в провадженні якої знаходиться спадкова справа відкрита після смерті [PERSON] , але відповіді на вказані вимоги позивач не отримав. Тобто, позивач заявив про факт обізнаності його про смерть [PERSON] , померлого [INFO] . Суд зазначає, що єдиним належним способом задоволення вимог кредитора є виконання спадкоємцями, які не є боржниками за основним зобов`язанням, обов`язку задовольнити вимоги кредитора відповідно до ч. 1-2 ст. 1282 ЦК України, або в спосіб, передбачений в абзаці 2 ч. 2 цієї статті, - звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, здійснене судом за позовом кредитора. Застереження щодо можливості задоволення вимог кредиторів спадкодавця в інший спосіб ЦК України не містить. При цьому, для правильного вирішення справи, судом першочергово має бути встановлено, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до його спадкоємців у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, тобто чи дотримався кредитор визначеного спеціальною нормою закону обов`язкової передумови для задоволення його вимог. Згідно із пп. 2.1 п. 2 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, зокрема, претензії кредиторів. За змістом наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, подана кредитором претензія є однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені особи спадкоємців взагалі. Відповідно до п. 3.11.17 розд. 3 «Правила вчинення окремих видів нотаріальних дій» Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року № 142/5/310, консул за місцем відкриття спадщини в строк, установлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, консул повідомляє спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту. Отже, кредитор у матеріальних відносинах може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України в один із таких способів: безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульські установи). Подібний за змістом висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 645/3265/13-ц, від 30.11.2022 у справі № 171/2639/18, від 15.03.2023 у справі № 394/893/20, від 10.01.2024 у справі № 308/10527/21, від 03.04.2024 у справі № 725/1751/22. Таким чином, оскільки вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд, суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, висновує, що позивачем було пред`явлено вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину у строк, встановлений ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, шляхом скерування відповідної вимоги нотаріусу. Щодо кола спадкоємців, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так, у даній справі судом встановлено, що [PERSON] [INFO] помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2023, зареєстрованого в реєстрі за №1413, приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К.С., посвідчила, що на підставі ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем зазначено у цьому свідоцтві майна громадянина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є його донька [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , спадщина складається з: корпоративних прав: частка в статутному капіталі ТОВ ВКФ "АРМА", (ЄДРПОУ 22206535), що становить 75% статутного капіталу ТОВАРИСТВА, що є еквівалентом 116250 (сто шістнадцять тисяч двісті п`ятдесят гривень) 00 копійок. Таким чином, судом встановлено коло спадкоємців після смерті [PERSON] , яким є відповідач у справі: [PERSON] , [INFO] , яка отримала корпоративні права: частка в статутному капіталі ТОВ ВКФ "АРМА", (ЄДРПОУ 22206535), що становить 75% статутного капіталу ТОВАРИСТВА, що є еквівалентом 116250 (сто шістнадцять тисяч двісті п`ятдесят гривень) 00 копійок. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №615/473/20 зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна». У своєму відзиві на позовну заяву сторона відповідача поставила під сумнів складання [PERSON] розписки від 13.07.2017, мотивуючи це тим, що вказаний у розписці паспорт останнього не міг бути виданим після 2020 року, оскільки третя цифра в році була зазначена "2". Суд вважає таке твердження представника відповідача припущенням, а не належним доказом невідповідності дати складання тому моменту, коли вона була складена, оскільки стороною відповідача не заявлялися клопотання про проведення відповідних судових експертиз: почеркознавчої, експертизи давності документа тощо, які б могли встановити факт, коли розписка була складена і ким. Окремо слід зазначити, що під час дослідження письмових доказів у справі, судом вивчалася копія нотаріально завіреного статуту ТОВ ВКФ "АМРА", який міститься в матеріалах спадкової справи за покійним [PERSON] . Так, на останній сторінці статуту у розділі 13. "Склад і підписи учасників" вказані дані паспорта [PERSON] , а саме: паспорт [NUMBER] , виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 22 травня 2002 року. Ці дані майже повністю збігаються з даними паспорту, який зазначений в розписці від 13.03.2017, а отже це свідчить про те, що особа, яка написала цю розписка, володіла інформацією про дані паспорту [PERSON] , і не коректно написана дата видачі паспорту була наслідком описки. Інших доказів, які б свідчили про те, що розписка від 13.07.2017 не була написана [PERSON] матеріали справи не містять. Крім того, представник відповідача у своєму відзиві заявив про застосування строку позовної давності, оскільки позивачем пропущений трирічний строк для звернення до суду із вказаним позовом. З цього приводу суд зазначає, що частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України був встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (від 25 березня 2020 року № 338, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 23 лютого 2022 № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 № 928). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 вносились зміни до постанов Кабінету Міністрів України до від 25 березня 2020 року № 338 та від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2», якими продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню СОУШ-19 до 30 червня 2023 року. Отже, починаючи з 12.03.2020 строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУШ-19). Тобто, виходячи з наведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12.03.2017. Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 12.03.2017, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУГО-19). Законом України від 15.03.2022 р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, який з-поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності встановлені, ст. 257-259 ЦК України. Так, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У зв`язку з військовою агресією проти України указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалась відповідними указами Президента України, крайнім з яких є указ Президента України №235/2025 від 15.04.2024, що затверджено Законом України №4356-ІХ від 15.04.2025. який продовжує дію воєнного стану на 90 діб. Отже, на підставі п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки карантин почався на території України від 12.03.2020, а воєнний стан - від 24.02.2022, вбачається, що загальна позовна давність була продовжена 12.03.2020 на період дії карантину, та призупинила свій перебіг з 24.02.2022. Оскільки загальний трирічний строк по спірних розписках сплив 31.12.2020 та у червні 2021, а ці дати припали на період, коли загальна позовна давність була продовжена, підстави для застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах відсутні. За таких обставин суд, з урахуванням принципу диспозитивності, на підставі встановлених обставин справи, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved