Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

1.Описова частина. Зміст позовних вимог. У вересні 2024 року позивач, КП «Дніпроводоканал» ДМР (ЄДРПОУ\~03341305,\~м.\~Дніпро), пред`явило через суд зазначений позов на предмет стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за період з листопада 2013 року по серпень 2024 року, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 97726,70 грн., з яких 77533,77 грн. сума основного боргу, 2333,62 грн. сума 3% річних та інфляційне збільшення 17859,77 грн., та судові витрати в сумі 3 028 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Дніпровської міської ради №526 від 20 квітня 1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», між КП «Дніпроводоканал» та [PERSON] , встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з відкриттям особового рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тому оскільки відповідач зареєстрований у вказані квартирі , то саме він є фактичним споживачем послуг позивача з водопостачання та водовідведення, проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, зобов`язання не виконує належним чином, в результаті чого утворилась вказана заборгованість. Стислий виклад позицій учасників справи у заявах по суті справи. 09 жовтня 2024 року через канцелярію суду від представника відповідача - адвоката Пасічника Т.В., надійшов відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав у повному обсязі, заперечуючи проти доводів позивача тим, що матеріали справи не містять доказів того, яким чином встановлені фактичні відносини споживання послуг з водопостачання та водовідведення між позивачем та відповідачем за рішенням Дніпровської ради №526 від 20 квітня 1995 року, оскільки жодних договорів між сторонами не укладалось, доказів того, що відповідач був споживачем комунальних послуг чи власником квартири за адресою : [ADDRESS] до позовної заяви також не додано. Крім того, сам позивач вказує, що договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо водопостачання та водовідведення могли виникнути лише з 2022 року, тобто після спливу 30 дня з дня опублікованого тексту договору на офіційному сайті КП «Дніпроводоканал» htps://vodokanal.dp.ua/, так як публічна пропозиція (оферту) про укладення публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для споживачів - власників (співвласників, користувачів) житлових та нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку, а також власників (користувачів) індивідуальних (садибних) житлових будинків на офіційному сайті позивача була розміщена 01 грудня 2021 року, та 01 березня 2022 року КП «Дніпроводоканал» на офіційному сайті розмістив Повідомлення про публічну пропозицію (оферту), у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови №85 від 02.02.2022 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690". Крім того, представник відповідача наголошував на застосуванні строку позовної давності у три роки, що є самостійною підставою для відмови у позові, у зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування та стягнення боргу, нарахованого з 2013 року. Також вказував на необґрунтованість розрахунку, з якого видно нарахування значно більшого розміру споживання за встановлену середню норму споживання води у м3 у разі відсутності лічильника, тоді як відповідач після встановлення у січні 2022 року лічильника сплачує щомісяця за спожиті послуги та навіть з переплатою наперед. Представник також вказував на безпідставність заявлених вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період з липня 2018 року по січень 2022 року, оскільки на період дії карантину було заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, який діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, тому представник позивача просив відмовити у позові повністю. 18\~жовтня 2024\~року через\~підсистему «Електронний\~суд» від\~представника позивача\~Демошенко Л.В.,\~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~на спростування\~доводів відповідача\~наведені аргументи\~обґрунтованості \~позовних вимог.\~Так,\~рішенням Дніпропетровської\~міської ради\~від 20.04.1995\~№ 526,\~надано комунальному\~підприємству право\~ввести абонентські\~книжки населенню,\~яке отримує\~комунальні послуги.\~Згодом,\~в процесі\~удосконалення електронного\~обліку абонентів,\~які користуються\~житлово-комунальними\~послугами,\~було впроваджено\~електронний облік,\~а саме\~відкриття особових\~рахунків споживачам.\~З листопада\~2013\~року,\~відповідачу був\~відкритий особовий\~рахунок,\~на підставі\~переведення споживачів\~житлово-будівельного\~кооперативу «Метеор»\~на прямий\~облік споживання,\~з непрямого\~та згідно\~бази даних\~позивача особовий\~рахунок №\~ [NUMBER] \~за адресою:\~ [ADDRESS] \~відкрито на\~ім`я [PERSON] ,\~який зареєстрований\~за цією\~адресою з\~05\~травня 2020\~року,\~що узгоджується\~з довідкою\~про склад\~ сім`ї\~або зареєстрованих\~у житловому\~приміщенні/будинку\~осіб. На підставі викладеного, представник позивача вважає відповідача індивідуальним (фактичним) споживачем послуг враховуючи, що на адресу позивача не надходило жодних заяв з приводу зміни власника майна або заяв про відмову від отримання відповідних послуг. Відповідач не заперечує, що проживає за вказаною адресою та не ставить вказаний факт під сумнів. Представник позивача заперечувала проти застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що відповідач був обізнаний про наявну заборгованість та здійснював платежі в 2021 році, які спрямовувались позивачем на погашення заборгованості попередніх періодів. Також, просила врахувати зміни внесені до ЦК України, а саме п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» в редакції Закону №540-ІХ, відповідно до якого визначені строки позовної давності було продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину та п.19, відповідно до якого перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії військового стану. Щодо встановленого\~лічильника та\~нарахувань за\~послуги,\~представник позивача\~вказувала,\~що прилад\~обліку холодної\~води за\~адресою відповідача\~взято на\~облік та\~опломбований з\~березня 2021\~року.\~З цього\~моменту та\~по теперішній\~час показники\~приладу обліку\~регулярно передаються,\~що відображається\~в розрахунку\~заборгованості з\~зазначенням кількості\~спожитої води\~в м3\~та дати\~їх передачі.\~Так,\~усі нарахування\~починаючи з\~березня 2021\~року сформовані\~на підставі\~переданих показників.\~До моменту\~встановлення приладу\~обліку холодної\~води нарахування\~проводились за\~нормою по\~кількості зареєстрованих\~осіб. Відповідач знав про утворену заборгованість за своїм особовим рахунок, оскільки після встановлення приладу обліку показники та відповідно нарахування стали менші і внесена сума за 2021 рік в розмірі 14 000,00 грн свідчить про освіченість стосовно наявної заборгованості перед позивачем. Також вказує, що твердження відповідача про відсутність заборгованості є неправдиве, оскільки з огляду на розрахунки заборгованості відомо, що: за 2021 рік нараховано за послуги 10925,98 грн, а сплачено 14000,00 грн; за 2022 рік нараховано 4685,037 грн, а сплачено 1000,00 грн; за 2023 рік нараховано 4649,96 грн, а сплачено 1000,00 грн; за 2024 рік (станом на серпень місяць) нараховано 3058,72, а сплачено 4000,00 грн. Щодо заперечень представника відповідача проти нарахування та стягнення інфляційних витрат та 3% річних, представник позивача зазначає, що зміни, які було внесено Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року хоч і були внесені, однак не мають відношення до стягнення інфляційних витрат та 3% річних, оскільки за своєю природою поняття «неустойка, штраф» несуть в собі інше значення. Стягнення інфляційних витрат та 3 відсотків річних згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а тому підлягають стягненню з відповідача. 04 грудня 2024 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача Демошенко Л.В., надійшли додаткові пояснення по справі, в яких представник позивача зазначила, що 31 січня 2000 між Державним комунальним виробничим управлінням водопроводно - каналізаційного господарства м. Дніпропетровська та Житлово будівельним кооперативом № 69 «Метеор» було укладено договір про надання води та послуги каналізації №7289 за адресою [ADDRESS] (теперішня адреса: [ADDRESS] ). У відповідності з п. 1.1. даного Договору, ДКВУ ВКГ м. Дніпропетровська зобов`язалося надавати питну воду та приймати стічні води Відповідача, а останній, в свою чергу, у відповідності з п. 3.1 Договору зобов`язався проводити оплату за надані послуги щомісячно самостійно у 5-ти денний строк після початку розрахункового періоду згідно рахунків, які він самостійно отримує в ДКВУ ВКГ м. Дніпропетровська. 14 серпня 2003 року ДКВУ ВКГ м. Дніпропетровська було реорганізовано та назва підприємства змінилася на Міське комунальне виробниче підприємство «Дніпроводоканал», яке є правонаступником ДКВУ ВКГ м. Дніпропетровська. В подальшому МКВП «Дніпроводоканал» перейменоване в Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради, а далі в Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради. Договір №7289 було переукладено 23.11.2011 в новій редакції. Відповідно до п. 4.3 зазначеного договору водоканал надає абоненту не пізніше 5 числа другого за розрахунковим місяцем два примірника акта-рахунка приймання наданих послуг, підписаних уповноваженою особою та скріпленою печаткою Водоканалу. Абонент зобов`язаний самостійно отримувати від Водоканалу два примірника акта-рахунку приймання наданих послуг, відповідно до якого було нарахування платні за період з червня 2013 року по жовтень 2013 за надані послуги. У вересні 2013 року від ОК ЖБК №69 «Метеор» були отримані документи, а саме: заява підписана [PERSON] про укладенням прямого договору з КП «Дніпроводоканал» та Довідка № 414 від 05.09.2013 про склад родини мешканця кв. [ADDRESS] [PERSON] . 30\~вересня 2013\~року між\~КП «Дніпроводоканал»\~та ОК\~ЖБК №69\~«Метеор» укладено\~новий Договір\~№7289\~про надання\~послуг з\~централізованого постачання\~холодної води\~і водовідведення\~відповідно до\~якого відбувається\~розрахунок щодо\~витрат води\~ЖБК на\~господарчі потреби\~обслуговування будинку,\~оскільки мешканцям\~відкрито особові\~рахунки. Представник позивача вказує, що мешканці кв. [ADDRESS] , були обізнані про заборгованість, оскільки в серпні 2017 року [PERSON] (родинні зв`язки з [PERSON] не встановлені) зверталась на Єдину гарячу лінію Дніпровської міської ради з заявою, де виклала усі обставини щодо нарахувань за вищезазначеною адресою та просила здійснити перерахунок заборгованості. А також, в 2021 році відповідач знав про наявну заборгованість, оскільки 20.03.2021 [PERSON] була написана заява, про опломбування лічильника холодної води, де він зазначає, що з заборгованістю в розмірі 80129,74 грн. ознайомлений. Так, представник зазначає, що відсутність укладеного сторонами споживачем та виконавцем відповідної комунальної послуги договору не є підставою для звільнення від проведення оплати за надані послуги, оскільки такий обов`язок споживача закріплений нормами Житлового кодексу України, Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Позиції учасників справи в судовому засіданні. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача позов не визнав повністю та наполягав на відмові у позовних вимогах в повному обсязі з наведених у відзиві підстав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, причин нявки суду не повідомили, явку представників не забезпечили та про відкладення розгляду не клопотали, що згідно ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. Процесуальні дії у справі.\~ Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року, залучено до участі в зазначеній справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] , копію зазначеної ухвали з примірником позовної заяви та додатками до неї направлено на адресу місця реєстрації останніх. 2.Мотивувальна частина. Суд, дослідивши зібрані докази, заслухавши усні пояснення представників сторін та відповідача, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] 08 квітня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1408, на підставі якого отримане реєстраційне посвідчення Дніпропетровського БТІ 17 травня 2000 року, реєстровий № 14 (а.с.227, 228 т.2). 16 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про зміну спільної власності із спільної сумісної та спільну часткову з одночасним визначенням розміру часток у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., зареєстрований в реєстрі за № 397, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] набули право власності на частку на квартиру [ADDRESS] (а.с.228-зворот-229 т.2). Також, цього ж дня 16 липня 2013 року, [PERSON] подарував свою частину квартири [ADDRESS] у розмірі [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 998 (а.с.229-зворот-230 т.2), що повністю узгоджується з даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №406322748 від 03 грудня 2024 року (а.с.122 т.1). Загальновідомо про перейменування вулиці Вакуленчука у м. Дніпропетровську в процесі декомунізація у 20152016\~рр. на вулицю Леоніда Стромцова у м. Дніпрі, яка за розпорядженням Дніпропетровської ОДА від 26 липня 2024 року перейменована у вулицю Олександра Щербакова. Таким чином, з 16 липня 2013 року і станом на день розгляду даної цивільної справи квартира [ADDRESS] по праву власності належить спільно [PERSON] і [PERSON] у частках по кожній. Водопостачання та водовідведення в будинку по [ADDRESS] здійснювалося позивачем на підставі договорів з Обслуговуючим кооперативом ЖБК «Метеор» № 7289 від 31 січня 2000 року та від 23 листопада 2011 року. На підставі акту № 484342 від 16 листопада 2023 року КП «Дніпроводоканал» та ОК ЖБК «Метеор» проведена звірка розрахунків. (а.с.78-79, 80-83, 76 т.1). За даними відповіді на запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру № 785553 від 13 вересня 2024 року [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , з 05 травня 2000 року. (а.с. 17 том 1). Згідно даними службового листа КП «Дніпроводоканал» ДМР від 03 грудня 2024 року з 01 листопада 2013 року мешканці будинку [ADDRESS] переведені з непрямих розрахунків за договором з ЖБК-69 «Метеор» на прямі розрахунки з кожним мешканцем та на ім`я [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] за даними поданої головою ЖБК довідки про склад сім`ї з подальшим нарахуванням оплати з листопада 2013 року згідно загальнобудинковому приладу обліку (за вирахуванням показників квартирник приладів обліку), поданими ЖБК «Метеор», а з 20 березня 2021 року - згідно квартирному приладу обліку (а.с.70-119). Відповідно, в КП «Дніпроводоканал» на ім`я [PERSON] , ще до відчуження ним квартири, був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 70). На підставі заяви [PERSON] від 20 березня 2021 року проведене встановлення та опломбування квартирного приладу обліку (а.с.87 т.1). З часу встановлення лічильника і до дня звернення з позовом заборгованість по оплаті послуг позивача по квартирі [ADDRESS] відсутня, а споживачем сплачені суми, більші за вартість спожитих послуг, про що свідчить поданий позивачем розрахунок (а.с.9 т.1). Одночасно судом встановлено, що [PERSON] ще 18 серпня 2017 року зверталася до КП «Дніпроводоканал» ДМР з питань неправомірного нарахування за 2016-2017 рр. оплати за всі кубометри води усіх мешканців будинку [ADDRESS] на підставі даних лічильника по будинку на її особовий рахунок та їй надана відповідь 21 серпня 2017 року про наявність у неї боргу за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01 серпня 2017 року у розмірі 18789,63 грн. (а.с.85,86). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, провадження № 12-280 гс 18). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до вимог статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, тільки за позивачем визнається право визначати відповідача у справі, і суд неповноважний втручатися в автономію волі позивача. Тому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частинами 1, 4 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Частиною 2 статті 317 ЦК України, визначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Тягар утримання майна за вимогами ст. 322 ЦК України покладається на власника, що полягає в тому, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Користування жилим приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України. Згідно ч.1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частин 3 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За вимогами ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Частина 2 статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 6 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній з 01 травня 2019 року) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за\~згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами на виконання імперативних приписів п.5 ч.2 ст. 7 вказаного Закону зобов`язаний саме індивідуальний споживач. Суд також приймає до уваги, що у частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції Закону 1875-ІV, чинного до 01 травня 2019 року, тобто у період нарахування спірної заборгованості з листопада 2013 року) передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж норми містяться і у п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній з 01 травня 2019 року). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Відповідна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] співвласниця квартири [PERSON] доводиться йому матір`ю, а інша співвласниця [PERSON] колишньою дружиною, тобто відповідач взагалі доводиться їй колишнім членом її сім`ї. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що між співвласниками третіми особами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] ні договір найму згідно ст. 158 ЖК України, ні інша угода про користування квартири не укладалася, як і угода про розподіл витрат про утриманню та оплаті комунальних послуг, у зв`язку з чим до спірних правовідносин застосовуються вимоги ст. 162 ЖК України, тобто плата за комунальні послуги береться за установленими тарифами з громадянина, якому належить квартира на праві власності. З наведеного вище належить дійти висновку, що саме на співвласників покладається тягяр утримання їх власності (квартири), в тому числі і по сплат комунальних послуг. При цьому, дійсно вселені члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири, проте за ч.4 ст. 156 ЖК України спори між власником та колишніми членами його сім`ї про розмір участі у таких витратах вирішується судом. Разом з тим, позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів згідно зі ст.ст.77, 78, 80 ЦПК України безспірних доказів фактичного користування послугами водопостачання та водовідведення виключно відповідачем [PERSON] , оскільки сам по собі факт реєстрації місця проживання особи у квартирі не може бути єдиним і беззаперечним доказом користування ним комунальними послугами, за наявності двох співвласників, які без наявності реєстрації мають право проживання і користування своєю квартирою на власний розсуд і, відповідно, несуть обов`язок оплати усіх комунальних послуг, зокрема, за встановленої відсутності будь-яких угод з утримання квартири та оплати комунальних послуг членом сім`ї (колишнім членом сім`ї) чи наймачем, до якого у разі наявності спору про розмір участі в оплаті спожитих комунальних послуг мають право регресу, тоді як наймач з такими вимогами до власника стосовно його власності звернутись не може. При цьому, оскільки фізична особа має право проживати не за місцем своєї реєстрації, то сам по собі факт реєстрації місця проживання відповідача з 05 травня 2000 року у квартирі, куди постачаються послуги водопостачання та водовідведення, не свідчить безспірно про фактичне користування саме і виключно відповідачем такими послугами, зважаючи на те, що квартира належить на праві власності за спірний період нарахування заборгованості з листопада 2013 року до серпня 2024 року іншим особам [PERSON] та [PERSON] (з липня 2013 року), яким належить право володіння, користування і розпорядженні цією квартирою з обов`язком утримання і оплати комунальних послуг і такі обставини фактичного користування квартирою співвласником підтверджуються зверненнями [PERSON] на гарячу лінію та безпосередньо в КП «Дніпроводоканал» ДМР ще у серпні 2017 року з приводу неправомірного нарахування саме їй\~за 2016\~та 2017\~роки заборгованості за показаннями загальнобудинкового приладу обліку (а.с.85, 86 т.1), тому твердження представника позивача про користування послугами саме відповідачем суд відхиляє. Посилання представника позивача на обставини відкриття особового рахунку на ім`я [PERSON] також не свідчать про фактичне користування комунальною послугою саме [PERSON] , за спірний період з листопада 2013 року, оскільки такий особовий рахунок за даними службового листа КП «Дніпроводоканал» від 03 грудня 2024 року відкритий [PERSON] як власнику, тоді як його право власності на квартиру повністю припинилося ще 16 липня 2013 року, а припинення права власності припиняє і тягар утримання такого майна з часу відчуження квартири за відсутності угоди з новим власником про інше. Суд критично оцінює посилання представника позивача на подачу [PERSON] заяви в якості акцепту оферти договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у листопаді 2013 року (а.с.84 т.1), відкидаючи таку заяву відповідно до ст. 79 ЦПК України через її невідповідність вимогам достовірності, оскільки така заява не містить дати подання такої заяви, дати та номеру реєстрації вхідної кореспонденції, даних паспорту та ІПН, обов`язкове зазначення яких передбачено формою заяви, у зв`язку з чим неможливо встановити ні факт подання такої заяви саме [PERSON] , ні час (число, місяць, рік) подання такої заяви. Висновки суду за результатами розгляду позовних вимог. За розгляду справи позивачем не доведений факт користування комунальними послугами саме відповідачем, а вимоги до власників квартири, на яких покладений тягар утримання майна і оплати комунальних послуг та які у разі відсутності домовленості з іншими членами сім`ї (чи колишніми членами сім`ї) щодо розміру участі в такому утриманні мають право вимоги до таких осіб, позивачем не пред`являлися, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Зважаючи на встановлені підстави відмови у позові судом не надається оцінка доводам щодо пропуску строку позовної давності. Розподіл судовий витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3\~028,00 грн. належить покласти на позивача.

Outcome: dismissed