Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки в якому просить зменшити розмір аліментів стягуваних на підставі судового наказу Калинівського районного суду Вінницької області від 13.12.2024 року та стягувати з позивача, [PERSON] , на користь відповідача, [PERSON] , на утримання їх спільних неповнолітніх дітей дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , до 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для кожної дитини відповідного віку починаючи з дня пред`явлення позову до суду. Свої вимоги мотивував тим, що сторони з 20.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06.11.2024 року. Від шлюбу у сторін народилися спільні діти - дочка [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із відповідачем. Згідно з судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області від 13.12.2024 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання утримання неповнолітніх дітей дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно її віку, починаючи з 11.12.2024 року (з дня подачі заяви до суду), щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Заявлений відповідачкою розмір аліментів ставить позивача в скрутне матеріальне становище з огляду на те, що він має багато захворювань і, також самостійно утримує свою матір з інвалідністю ІІІ групи та несе в зв`язку з цим витрати на своє лікування та лікування матері. У зв`язку із чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 24.01.2025 відкрито провадження у зазначеній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із відзивом на позов (зареєстрованим 10.03.2025 за вх. № 2727/25), в якому просить у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, оскільки позивачем не доведено змін у матеріальному становищі, що виникли після винесення судового рішення, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Ухвалою суду від 02.04.2025 закрито підготовче провадження у справі № 132/212/25 та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявна заява, у відповідності до якої просив суд розглянути справу у його відсутність, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , відповідно до поданої заяви, наявної в матеріалах справи, просить розгляд справи проводити у її відсутність, в задоволені позову просить відмовити, оскільки відсутні підстави для зменншення розміру аліментів. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що\~ учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 20.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 06.11.2024 року. Від шлюбу у сторін народилися спільні діти - дочка [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із відповідачем. Згідно з судовим наказом Калинівського районного суду Вінницької області від 13.12.2024 року з позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання утримання неповнолітніх дітей дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно її віку, починаючи з 11.12.2024 року (з дня подачі заяви до суду), щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивач вважає, що заявлений відповідачкою розмір аліментів ставить його в скрутне матеріальне становище з огляду на те, що він має багато захворювань і, також самостійно утримує свою матір з інвалідністю ІІІ групи та несе в зв`язку з цим витрати на своє лікування та лікування матері. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) дитина, враховуючи її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст.182 СК України. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч. 2 ст. 182 СК України). На підставі ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів позивач в позові посилався на те, що відповідно до його медичної карти, виписок із медичної карти стаціонарного лікування, консультаційних висновків невролога, результатів діагностики МРТ шийного, грудного відділів хребта, протоколу обстеження головного мозку, протоколу обстеження томограм шийного та грудного відділів хребта, УЗД судин шиї та голови, консультаційних висновків лікаря-кардіолога, протоколу електрокардіографічного дослідження вбачається, що позивачу поставлено діагноз гіпертонічна хвороба II ст., 3 ступеня РССУ 4, дегенеративно-дистрофічне захворювання хребта, переважно шийного відділу з паталогією МХД, кили міжхребцевих дисків, ознаки остеохондрозу, спондилоатррозу шийного відділу хребта, протрузії міхребцевих дисків в спинномозковому каналі, локальна гідромієлія; солітарне дрібне гліозне вогнище в лівій тім`яній ділянці. Копії вищезгаданих медичних документів, результатів діагностики та обстежень, консультацій лікарів долучено до матеріалів справи. Крім того, на підтвердження придбання позивачем медичних препаратів та ліків до даної заяви долучено копії чеків та квитанцій. Однак, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення суттєво погіршився його матеріальний стан позивача, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі або покращився майновий стан відповідача, оскільки постановлений лікарями діагноз не є підставою щодо зміни розміру аліментів. Щодо посилання позивача на незадовільний стан здоров`я, суд дійшов висновку про те, що долучені до матеріалів справи медичні виписки та документи не підтверджуює відсутність працездатності у позивача. Щодо посилання позивача на матеріальне становище, суд що позивач не надав відповідні докази свого матеріального становища, позивач на даний час є військовослужбовцем в/ч [NUMBER] та проходить військову службу, в матеріалах справи відсутні докази щодо розміру його заробітку,здійснення витрат та відповідно наявність обставин, що погіршують його матеріальне становище. Крім того, позивач є учасником бойових дій на якого відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» поширюються соціальні гарантії щодо безоплатного медичного забезпечення і лікування. З приводу посилання позивача, щодо утримання матері [PERSON] , яка отримує пенсію про ІІІ групі інвалідності, та надання їй матеріальної допомоги, не доводять скрутного матеріального становища та не обгрунтовують вимогу щодо зменшення розміру аліментів. Враховуючи те, що обставини, які наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України), на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, адже посилання на скрутне матеріальне становище не може слугувати самостійною підставою для зменшення їх розміру. З огляду на викладене, суд вважає, що існуючий розмір аліментів не є завищеним, він є обґрунтованим та таким, що відповідає ст. 182-183 СК України, а зміна розміру аліментів на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] в сторону зменшення, без доведення погіршення майнового становища позивача, необґрунтовано погіршить матеріальне становище дітей та унеможливить забезпечення належного рівня життя, необхідного для їх розвитку. Аналізуючи наведене вище та враховуючи те, що позивач не надав доказів значного погіршення матеріального становища або ж погіршення стану здоров`я, який би перешкоджав йому працювати та сплачувати аліменти, він є працездатною особою, військовослужбовцем, а тому, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей, суд не вбачає законних підстав для зменшення розміру аліментів. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставні та необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати у справі слід залишити за позивачем. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed