Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: - визнати недостовірною та такою, що порушує права на повагу до гідності, честі та недоторканності ділової репутації [PERSON] наступну інформацію у вигляді посту та розмовного коментаря (наведену нижче), розповсюджену відповідачем [PERSON] у соціальній Інтернет-мережі Facebook, 22 грудня 2023 року , а саме: «У період, коли українські воїни захищають нашу країну на фронті, люди займаються волонтерством, начальник уманського військкомату [PERSON] та директор КП «Уманьводоканал» відпочивають у Туреччині. Нагадаю, що [PERSON] є колишнім поліціянтом і не має ніякого відношення до Уманьводоканалу. Він є коханцем мера [PERSON] і через неї отримав посаду директора Уманьводоканалу. Це велика ганьба для Умані та України! Як народний депутат України, я звернусь з цього приводу до Президента України [PERSON], Головнокомандувача Збройних Сил України [PERSON] та до правоохоронних органів. Будемо боротись за справедливість! Слава ЗСУ! Слава Україні! « Крім того, вказаний допис був коментований відео з коментарем [PERSON] , де останній зазначає наступне: «Ось, [PERSON] це директор КП «Уманьводоканал» та [PERSON] керівник [INFO] тобто військкомату - по простому кажучи. Зараз ці два персонажа вже тиждень поїхали відпочивати в Турцію. Тобто в той час, коли наші хлопці як кажуть боронять країну, волонтери збирають гроші. Директор КП «Уманьводокнал» який як ви знаєте є фактично коханцем [PERSON] , от я її покажу. Цей колишній поліціянт, який ніякого відношення не має системи водоканалу, але оскільки він як то кажуть вибачте грубо скажу шпіліт [PERSON] то йому дозволяється бути директором водоканалу і навіть при наявності, от я показую 9-ти кримінальних справ. Він спокійно, їде відпочивати в Турцію під час війни. Тому от я читаю всякі звернення людей от, чи окремо пломбу накласти, опломбувати лічильник коштує 604, 00 грн, значить установлення 1200,00, повірка 1100,00 гривень. Люди сплачують другу платіжку на воду. Тобто вам платіжка друга на воду, платні всі послуги, і постійне відключення води, а йому відкати і відпочинок в Турції», «І от [PERSON] вони поїхали разом ці два, ці дві людини. Не знаю чи з родинами чи самі, що їх там пов`язує. Це дуже цікаво, тому що з одного боку всі скаржаться на дії військоматів, що людям вручають повістки і там будь де. І тому така ситуація, що вам повістка в армію і маєте боронити країну в Бахмуті, Марянці, Авдіївці, а [PERSON] в то час відпочиває в Туреччині. І це ото пам`ятаєте [PERSON] президент сказав, що воєнкоми мають іти воювати, на їх місце мають піти люди які прийшли з фронта, а у нас в Умані все по іншому. [PERSON] зараз героїчно воює в Турції в Анталії чи де він там на Средеземному морі, а люди отримують повістки. Тобто це дуже велика ганьба. І доречі зараз по [PERSON] також велика кількість карних справ є. Ми зараз крупним планом також покажемо, але це не заважає йому спокійно відпочивати закордоном. Єдине. Що я зараз цим двом друзям трошки, як кажуть настрій попорчу, тому що за моїм зверненням відкрито кримінальна справа. З приводу того, що вони наладили кримінальний такий бізнес. Де водоканал бронює людей, ставить на бронь бере на роботу ліпових мертві душі, а [PERSON] їх відмазує від армії. Тому зараз відкрите кримінальна справа. Буду наполягати, те що в моїх сила, робити щоб як кажуть винних притягли до відповідальності. Але хочу користуючись нагодою звернутися до президента України [PERSON] до пана [PERSON] : «Чому зараз [PERSON] знаходиться в Туреччині, а не на фронті? Ви ж казали, що воєнкоми мають воювати? Де вони мають воювати? В Туреччині? Чи який приклад ми показуємо людям, коли керівник військомату разом з директором водоканалу спокійно їдуть відпочивати в Турцію під час війни, під час обстрілів, під час мобілізації і тд. Неправильно. Буду звертатись з цього приводу до правоохоронних органів до керівництва держави. І я розумію, що це велика ганьба в місті і ми мусимо це терпіти але боротись.......». - зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію (надану вище), шляхом оприлюднення у соціальній Інтернет-мережі Facebook на своєму акаунті [PERSON] та оприлюднити резолютивну частину рішення суду, яке набере законну силу, в соціальній Інтернет - мережі Facebook на своєму акаунті [PERSON] ; - стягнути з відповідача на користь позивача 100 000, 00 грн за завдану моральну шкоду та всі понесені Позивачем судові витрати, а саме: судовий збір та витрати на правову допомогу згідно договорів про надання правової допомоги. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що публікація, котра поширена відповідачем [PERSON] , стосується безпосередньо позивача, про що свідчить наявність у назві його прізвища та назви посади, на якій він перебуває. Право на свободу вираження поглядів, що включає свободу своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання у це органів державної влади не є безмежним та абсолютним, воно пов`язане із відповідальністю, може підлягати формальностям, умовам та обмеженням або санкціям і є необхідними в умовах демократичного суспільства (ст. 10 Конвенції). В якості гарантій такого права, державу в особі судової гілки влади наділено правом на втручання й обмеження права на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідей, шляхом здійснення своєї наглядової юрисдикції. При цьому така дискреційна юрисдикція національного суду буде вважатись правомірною за умови з`ясування того, чи були мотиви, наведені національними органами влади на виправдання втручання «обґрунтованими і достатніми» і чи був ужитий захід «пропорційним законним цілям». У публікації в соціальній мережі Фейсбук відповідачем було висловлено: «...Ось, [PERSON] це директор УП «Уманьводоканал» та [PERSON] керівник [INFO] тобто військкомату - по простому кажучи. Зараз ці два персонажа вже тиждень поїхали відпочивати в Турцію...». «...Директор КП «Уманьводокнал» який як ви знаєте є фактично коханцем [PERSON] , от я її покажу. Цей колишній поліціянт, який ніякого відношення не має системи водоканалу, але оскільки він як то кажуть вибачте грубо скажу шпіліт [PERSON] то йому дозволяється бути директором водоканалу і навіть при наявності, от я показую 9-ти кримінальних справ. Він спокійно, їде відпочивати в Турцію під час війни...». Безпосередньо від Офісу Генерального Прокурора надійшла відповідь від 15 січня 2024 року №25/3-81вих-24 про те, що кримінальних проваджень, в яких містяться дані про притягнення [PERSON] [INFO] до кримінальної відповідальності як підозрюваного не встановлено. Крім того, відповідно доданого закордонного паспорту, що наданий як додаток до матеріалів справи відомості про перетин кордонну [PERSON] у період часу з 01 грудня 2023 року по день подання позовної заяви до суду - відсутні. Таким чином, інформація, викладена у твердженні відповідача є безпідставним звинуваченням та таким, що не відповідає дійсності, а отже є недостовірною інформацією. Позивач вважає, що висловлювання відповідача у справі «....Цей колишній поліціянт, який ніякого відношення не має системи водоканалу, але оскільки він як то кажуть вибачте грубо скажу шпіліт [PERSON] то йому дозволяється бути директором водоканалу і навіть при наявності, от я показую 9-ти кримінальних справ...» призвело до того, що у його сім`ї почалися сварки, родина проживає у маленькому місті, а посада відповідача передбачає, що дуже багато людей знає його особисто. Сусіди та знайомі постійно говорять про цю інформацію і все це стало нестерпним для його сім`ї. Вважає, що вказане відео та коментар [PERSON] свідчить про порушення прав позивача, що в свою чергу тягне завдання позивачу моральних страждань, та містить наявний причинний зв`язок між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача. Відповідач позов не визнав, у відзиві представник відповідача вказав, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачу належить сторінка у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] Належне вирішення заявлених позивачем вимог передбачає залучення до участі у справі автора відповідного інформаційного матеріали та власника веб-сайту. У матеріалах цієї цивільної справи немає належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором матеріалу та власником веб-сайту / веб-сторінки, на якому, як стверджує позивач, розміщено оспорювану інформацію. Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що відповідач поширив щодо позивача оспорювану інформацію. Позивач надав разом з позовною заявою скріншот посту Facebook та відео, проте це неможливо вважати електронними доказами, оскільки позивачем не дотримано порядку подання до суду електронних доказів. Тобто у матеріалах справи відсутні докази розміщення оспорюваної інформації про позивача у мережі Інтернет. Позивач помилково зробив висновок про те, що оспорювана інформація є стверджувальним висловлюванням, оскільки не містить висловлювань у формі існування конкретних обставин (фактів). При цього оспорювана інформація сповнена вживаними алегоріями та сатирою, що свідчить про її оціночний характер. Позивач у позовній заяві посилається на відповіді правоохоронних органів про те, що він не має статусу підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Разом з тим, оспорювана інформація і не містить таких тверджень. Вищевказані висловлювання фактично наповнено емоційно-експресивною лексикою, що є одним з основних мовних засобів. Та разом з тим, ці висловлювання не розкривають диспозиції жодної статті Кримінального кодексу України, щоб можливо було говорити про наявність висловлювання про вчинення позивачем злочину чи іншого кримінального правопорушення. Відповідно, оспорювана інформація стосується висвітлення певної отриманої інформації, та зміст оспорюваної інформації не вказує на те, що стосовно позивача ведеться досудове розслідування, тощо. Тобто, надана позивачем відповідь Офісу Генерального Прокурора від 15 січня 2024 року за вих. № 25/3-81вх-24 не є доказом того, що позивач не вчинив будь-якого кримінального правопорушення, а свідчить лише про те. що відносного позивача на момент формування цієї відповіді не здійснюється досудове розслідування. Підсумовуючи вищевикладене, з відповідей правоохоронних органів вбачається, що ведеться досудове розслідування у більше як 8 кримінальних справах щодо зловживання службовим становищем керівництвом та службовими особами КП «Уманьводоканал». Відповідно, з викладеного вбачається, що інформація, яка є предметом спору у даній справі, є оціночним судженням, відповідно спростуванню не підлягає. Позивачем, на обґрунтування завданої йому моральної шкоди, не додано до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження заподіяння Позивачу моральної шкоди. Що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача моральної шкоди, оскільки, як це зазначалось вище, необхідно довести наявність трьох складових - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні, задля доведення наявності моральної шкоди. Таким чином позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральних страждань, на підставі яких він набув право на відшкодування моральної шкоди, а тому за наведених обставин позовні вимоги вважаються необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Представник відповідача також зазначила, що відповідач є народним депутатом України і не зобов`язаний повідомляти про джерело інформації, яку він використовує, згідно з частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про статус народного депутата України». ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 22 лютого 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю та передано 27 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 лютого 2024 року ухвалою судді залишено без руху позовну заяву, на виконання якої представником позивача 11 березня 2024 року подано заяву про усунення недоліків. 12 березня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні. 23 липня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити, з підстав, наведених у заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 22 грудня 2023 рок у соціальній мережі Facebook на сторінці [INFO] від імені [PERSON] розміщено допис, який містить текст: «У період, коли українські воїни захищають нашу країну на фронті, люди займаються волонтерством, начальник уманського військкомату [PERSON] та директор КП «Уманьводоканал» відпочивають у Туреччині Нагадаю, що [PERSON] є колишнім поліціянтом і не має ніякого відношення до Уманьводоканалу. Він є коханцем мера Умані [PERSON] і через неї отримав посаду директора Уманьводоканалу. Це велика ганьба для Умані та України! Як народний депутат України, я звернусь з цього приводу до Президента України [PERSON], Головнокомандувача Збройних Сил України [PERSON] та до правоохоронних органів. Будемо боротись за справедливість! Слава ЗСУ! Слава Україні! Крім того, вказаний допис був коментований відео з коментарем, де автор зазначає наступне: «Ось, [PERSON] це директор КП «Уманьводоканал» та [PERSON] керівник [INFO] тобто військкомату - по простому кажучи. Зараз ці два персонажа вже тиждень поїхали відпочивати в Турцію. Тобто в той час, коли наші хлопці як кажуть боронять країну, волонтери збирають гроші. Директор КП «Уманьводокнал» який як ви знаєте є фактично коханцем [PERSON] , от я її покажу. Цей колишній поліціянт, який ніякого відношення не має системи водоканалу, але оскільки він як то кажуть вибачте грубо скажу шпіліт [PERSON] то йому дозволяється бути директором водоканалу і навіть при наявності, от я показую 9-ти кримінальних справ. Він спокійно, їде відпочивати в Турцію під час війни. Тому от я читаю всякі звернення людей от, чи окремо пломбу накласти, опломбувати лічильник коштує 604, 00 грн, значить установлення 1200,00, повірка 1100,00 гривень. Люди сплачують другу платіжку на воду. Тобто вам платіжка друга на воду, платні всі послуги, і постійне відключення води, а йому відкати і відпочинок в Турції», «І от [PERSON] вони поїхали разом ці два, ці дві людини. Не знаю чи з родинами чи самі, що їх там пов`язує. Це дуже цікаво, тому що з одного боку всі скаржаться на дії військоматів, що людям вручають повістки і там будь де. І тому така ситуація, що вам повістка в армію і маєте боронити країну в Бахмуті, Марянці, Авдіївці, а [PERSON] в то час відпочиває в Туреччині. І це ото пам`ятаєте [PERSON] президент сказав, що воєнкоми мають іти воювати, на їх місце мають піти люди які прийшли з фронта, а у нас в Умані все по іншому. [PERSON] зараз героїчно воює в Турції в Анталії чи де він там на Средеземному морі, а люди отримують повістки. Тобто це дуже велика ганьба. І доречі зараз по [PERSON] також велика кількість карних справ є. Ми зараз крупним планом також покажемо, але це не заважає йому спокійно відпочивати закордоном. Єдине. Що я зараз цим двом друзям трошки, як кажуть настрій попорчу, тому що за моїм зверненням відкрито кримінальна справа. З приводу того, що вони наладили кримінальний такий бізнес. Де водоканал бронює людей, ставить на бронь бере на роботу ліпових мертві душі, а [PERSON] їх відмазує від армії. Тому зараз відкрите кримінальна справа. Буду наполягати, те що в моїх сила, робити щоб як кажуть винних притягли до відповідальності. Але хочу користуючись нагодою звернутися до президента України [PERSON] до пана [PERSON] : «Чому зараз [PERSON] знаходиться в Туреччині, а не на фронті? Ви ж казали, що воєнкоми мають воювати? Де вони мають воювати? В Туреччині? Чи який приклад ми показуємо людям, коли керівник військомату разом з директором водоканалу спокійно їдуть відпочивати в Турцію під час війни, під час обстрілів, під час мобілізації і.тд. Неправильно. Буду звертатись з цього приводу до правоохоронних органів до керівництва держави. І я розумію, що це велика ганьба в місті і ми мусимо це терпіти але боротись…….» У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно з п. 12 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» вебсайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту і (або) облікового запису власника цього вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; вебсторінка - складова частина вебсайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник вебсторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки. Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводить позивач. При вивченні справи суд встановив, що позивачі на підтвердження належності сторінки у мережі Facebook відповідачеві, надав суду скріншот текстів дописів та скріншот відео на сторінці з ім`ям [PERSON] , внаслідок чого зробив висновок про належність сторінки та дописів на ній відповідачеві. Під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно базуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як роз`яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до Закону України «Про телекомунікації» доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, таким чином, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту. Відповідно належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, є дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені. Крім того, у випадку, якщо програмне забезпечення веб-сайту розміщене на договірних засадах на веб-сервері отримувача послуг хостингу, останньому повинна бути відома інформація про такого володільця програмного забезпечення веб-сайту в силу існуючих договірних відносин. Оскільки реєстрант доменного імені має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації доменного імені, отримувач послуг хостингу має можливість здійснювати налаштування/зміну адресації веб-сайту таким доменним іменем, вони є відповідальними за створення технологічної можливості функціонування (працездатності) веб-сайту та доступу до нього інших осіб через мережу Інтернет. А володілець облікового запису встановлює порядок та умови використання веб-сайту та є особою, відповідальною за зміст веб-сайту. При цьому першочерговою умовою для можливості адресації веб-сайту відповідним доменним іменем є реєстрація такого доменного імені. Власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу. Слід зазначити, що згідно із усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг-провайдером. Згідно із Законом України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб¬сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом (ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11). Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Оскільки позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до ст. 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивач не надав доказів належності сторінки у мережі Facebook відповідачеві, його авторства спірної інформації, які і поширення останнім, залишилося не доказаним те, що його права були порушені саме ним та неможлива оцінка інформації на предмет наявності фактів чи оціночних суджень у межах цього позову, пред`явленого до вказаного відповідача. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів сукупності усіх обставин юридичного складу правопорушення, а отже вимоги позивача про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, не підлягають задоволенню, як і похідна вимога про спростування інформації та стягнення відшкодування шкоди. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судовий збір покладається на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed