Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано до провадження судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд: 1. Визнати автомобіль марки FIAT LINEA (ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] 2013 року випуску, спільним сумісним майном подружжя; 2. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки FIAT LINEA (ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] 2013 року випуску; Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 14.07.2007 року. Під час шлюбу подружжям придбаний автомобіль FIAT LINEA (ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] 2013 року випуску, загальною вартістю 250 000,00 грн. Вищевказане рухоме майно з 12.10.2013 року, належить [PERSON] . Отже, рухоме майно - вищезазначений автомобіль, який за правовстановлюючими документами зареєстрований на відповідача - є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки він придбаний сторонами під час шлюбу. Згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між сторонами не досягнуто, відповідно до ст.71 СК України, а тому позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом до відповідача за захистом свої прав та інтересів. Відповідач правом на подання відзиву, письмових заперечень чи пояснень не скористався. В судовому засіданні, яке відбулось 28.04.2025 року, представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. також зазначив, що позивач обрала саме такий спосіб захисту прав. В судовому засіданні, яке відбулось 28.04.2025 року, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначив, що не погоджується із визначеною у позовній заяві ціною спірного транспортного засобу. Зазначив, що автомобіль був придбаний за кошти минулого автомобіля відповідача, крім того за кошти, яку були заощадженнями із заробітної плати відповідача. Також, зазначив, що при купівлі спірного автомобіля частково допоміг коштами брат відповідача. Підтвердив, що від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 14.07.2007 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 1516. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відповіді на адвокатський запит Головного сервісного центру МВС №31/1695А3-19154-2024 від 25.06.2024, автомобіль FIAT LINEA (ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] 2013 року випуску, 14.09.2023 року був зареєстрований за власником [PERSON] , який є актуальним власником. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статі 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. У відповідності з ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (Постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Отже, з аналізу наданих суду доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірне майно - автомобіль, придбаний та зареєстрований на ім`я відповідача в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю сторін по справі, як майно подружжя придбане підчас шлюбу, а тому підлягає поділу, в рівних частках кожному. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що кошти на спірний автомобіль мають походження з наступних джерел: продаж минулого автомобіля позивача; фінансова допомога брата відповідача, з огляду на те, що дані твердження не доведені належними та допустимими доказами у справі та ґрунтуються на усних доводах відповідача. Щодо доводів відповідача, що спірний автомобіль був придбаний частково за кошти, які були заощаджені ним з особистої заробітної плати, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Також об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а тому, доводи відповідача в цій частині не заслуговують на увагу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що необхідно визнати автомобіль марки Fiat Linea(№ кузову [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску - спільним майном подружжя та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки Fiat Linea(№ кузову [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки Fiat Linea(№ кузову [NUMBER] ), д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved