Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

19.11.2024 [PERSON] звернулася із позовом в якому просить стягнути із [PERSON] в свою користь 1\~291,71 долар США, а саме борг в сумі 1\~100 доларів США, неустойку в сумі 190 доларів США та три проценти річних в сумі 1,71 долар США, зазначити про примусове нарахування неустойки та трьох процентів річних органом, що здійснюватиме примусове виконання рішення. Також позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 ти. грн. та судовий збір в сумі 1\~211,20 грн. 22.11.2024 для розгляду справи визначено головуючого суддю Цитульського В.І. Ухвалою судді від 06.12.2024 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Поштова кореспонденція, надіслана судом на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача повернулася, проте 20.01.2025 відповідач ознайомилася із матеріалами справи. Узагальнені доводи позивача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 10.10.2024 позич позичила відповідачу грошові кошти в сумі 1\~100 долар США, що підтверджено розпискою. Сторонами погоджено строк повернення коштів до 31.10.2024. Проте позика залишаться неповернутою. Відтак позивач просить стягнути суму позики в судовому порядку, а також неустойку в сумі 190 доларів США та три проценти річних в сумі 1,71 долар США за період з 01.11.2024 по 19.11.2024. Узагальнені доводи відповідача. Відповідач відзиву не подала. Обставини, встановлені судом. Згідно розписки від 10.10.2024, копія якої надана позивачем, [PERSON] отримала від [PERSON] у позику готівкові грошові кошти у розмірі 1\~100 доларів США. Позику [PERSON] зобов`язалася повернути до 31.10.2024. Розпискою також передбачено сплату неустойки в розмірі 10 доларів США за кожен день прострочення повернення позики. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1\~211,20 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір від 11.11.2024, укладеним із адвокатом Яковлєвим Ю.В., акт наданих послуг та детальний тис робіт на суму 30 тис грн, а саме надання правової консультації 5 тис грн та складення позовної заяви, пошук практики, збір доказів, складання розрахунку 25 тис грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частинами першою, другою статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047\~ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14.04.2020 у справі №628/3909/15 (провадження№ 61-42915св18). Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно висновком Великої Палати Верховного Суду України, наведеному у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У цій же постанові також міститься висновок про те, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Тому Велика Палата Верховного Суду стягнула 3 проценти рінчих у доларах США. У відповідності до ст.137 ЦПК України, розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно висновку, наведеного у постанові Великої Палати Вероховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява №19336/04, Європейський суд з прав людини вказав, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішення від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, Європейський суд з прав людини вказав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Висновки суду. Наданою позивачем розпискою підтверджується факт надання позивачем відповідачу у позику грошових коштів в сумі 1\~100 доларів США до 31.10.2024. Відповідач не заперечила факту отримання грошових коштів, хоча знайомилася із матеріалами справи. Факт повернення позики відповідачем не доведено. З огляду на наведене вбачається наявність підстав для стягнення із відповідача заявлених до стягнення боргу в сумі 1\~100 доларів США. Також позивач має право на стягнення 3 процентів річних на підставі ст.625 ЦК України та неустойки у розмірі визначному сторонами про що вказано у розписці. Щодо вимоги про визначення про нарахування неустойки та процентів річних органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення то така не може бути заголовною, оскільки відповідної можливості законом не передбачено. Розподіл судових витрат. Враховуючи факт задоволення позову із відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в сумі 1\~211,20 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд виходь із наступного. Справа є малозначною, судова практика у такій категорії справ є усталеною, позивачем подано один доказ, розрахунок заборгованості є простим (п`ять арифметичних дій), а обсяг правової допомоги фактично зводиться до складення позовної заяви (позов подано безпосередньо позивачем). Також судом враховано ціну позову яка еквівалентна 53 тис. грн., часткове задоволення позову та очевидний факт перебування позивача та адвоката у родинних відносинах. Відтак вбачається очевидна не співмірність заявлених витрат. З огляду на наведене суд зменшує їх розмір до 1 тис грн. З огляду на наведене суд,

Outcome: dismissed