Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Позивач Черкаська міська рада звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, на підставі ордеру № 274 від 08.05.2018, що виданий ВП «Черкаська ТЕЦ» в кімнату [ADDRESS] був заселений [PERSON] , [INFO] . Ордер був виданий на підставі рішення засідання профспілкового комітету та адміністрації ВП «Черкаська «ТЕЦ». В подальшому, [ADDRESS] . Власником кімнати № 129, що розташована в гуртожитку по [ADDRESS] є територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради, згідно із рішенням Черкаської міської ради від 20.09.2016 № 2-914 «Про згоду щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади міста Черкаси гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж по [ADDRESS] ». Із звернення [PERSON] від 25.11.2024 стало відомо, що окрім нього, в кімнаті №129 зареєстрований [PERSON] , який з березня 2022 року не проживає в кімнаті, оскільки розрахувався із підприємства і виїхав з кімнати та [PERSON] , якого взагалі заявник не бачив жодного разу. З метою перевірки фактичних обставин справи, викладених у зверненні [PERSON] , комісією департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради у складі начальника та головного спеціаліста відділу житлового обліку, з виїздом на місце, 25.11.2024 було складено акт про фактичне не проживання - протягом тривалого часу відповідачів в кімнаті [ADDRESS] . Також, департаментом були направлені запити щодо інформування про стан заборгованості за комунальні послуги по вказаній кімнаті. Згідно, листа КП «Черкаська служба чистоти» Черкаської міської ради, по рахунку № [NUMBER] , який відкритий на [PERSON] , станом на 05.12.2024 існує заборгованість за послуги з вивезення та захоронення ТПВ в розмірі 1677 грн. 70 коп., яка виникла з липня 2020 року. По рахунку № [NUMBER] , який відкритий наім`я [PERSON] , станом на 05.12.2024 існує заборгованість в сумі 36 грн. 49 коп. (нарахування за листопад 2024). Відповідно до листа КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради, по рахунку, що відкритий на ім`я [PERSON] зазначено, що остання оплата надходила в жовтні 2022 року. Станом на 01.12.2024 заборгованість складає по водопостачанню - 1898 грн. 33 коп., по водовідведенню - 2215 грн. 25 коп. Згідно із даними листа КП «Черкаситеплокомуненерго», по рахунку № [NUMBER] , що відкритий на ім`я [PERSON] , заборгованість на 30.11.2024 за абонентське обслуговування становить 1905 грн. 70 коп., за постачання теплової енергії 2349 грн. 59 коп., за абонентську плату - 1231 грн. 70 коп., за постачання гарячої води - 5423 грн. 20 коп. Враховуючи вказане, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.03.2025 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не заявлено. Крім того, сторонам встановлено строки для подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивач не з`явився. До початку судового засідання 29.04.2025 представник позивача за довіреністю Птуха В.І. надав суду заяву про розгляд справи без участі представника. Також вказала, що позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідачі не з`явилися, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у контексті положень п. 3 ч. 8 ст. 128, ст. 131 ЦПК України, суд вважає, як повідомлення відповідачів належним чином. Слід також зазначити, що згідно з положеннями ст. 8 ЦПК України, інформація про рух справи є відкритою, оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою можливо дізнатися необхідну інформацію щодо справи. Відзив на позовну заяву не подано. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачів, які повідомлялися у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду справи та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзиву проти позову, а сторона позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставі ордеру № 274 від 08.05.2018, що виданий ВП «Черкаська ТЕЦ» в кімнату [ADDRESS] був заселений [PERSON] , [INFO] (одна особа). Ордер був виданий на підставі рішення засідання профспілкового комітету та адміністрації ВП «Черкаська «ТЕЦ». В подальшому, [ADDRESS] . Власником кімнати № 129, що розташована в гуртожитку по [ADDRESS] є територіальна громада міста Черкаси в особі Черкаської міської ради згідно із рішенням Черкаської міської ради від 20.09.2016 № 2-914 «Про згоду щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади міста Черкаси гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж по [ADDRESS] ». Як встановлено судом, окрім [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідно до відповідей Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 20.03.2025, наданих на запити суду, за вказаною адресою зареєстровані, зокрема: [PERSON] , [INFO] з 08.06.2018 і дотепер та [PERSON] , [INFO] з 04.04.2001 і дотепер. Також, за даними листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 12.12.2024, наданого позивачем, за цією ж адресою з 11.06.2018 зареєстрований і [PERSON] , [INFO] , який, як вказує позивач, і на цей час проживає у цьому помешканні. Відповідно до акту, складеного комісією департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради у складі начальника та головного спеціаліста відділу житлового обліку, з виїздом на місце, 25.11.2024 було встановлено фактичне не проживання- протягом тривалого часу відповідачів в кімнаті [ADDRESS] . Цей акт засвідчений підписами сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із даними листа КП «Черкаська служба чистоти» Черкаської міської ради від 20.11.2024 № 727, по рахунку № [NUMBER] , який відкритий на ім`я [PERSON] , станом на 05.12.2024, існує заборгованість за послуги з вивезення та захоронення ТПВ в розмірі 1677грн. 70 коп., яка виникла з липня 2020 року. По рахунку № [NUMBER] , який відкритий на ім`я [PERSON] , станом на 05.12.2024, існує заборгованість в сумі 36 грн. 49 коп. (нарахування за листопад 2024 року). Відповідно до листа КП «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради від 18.11.2024 №6362/26, по рахунку, що відкритий на ім`я [PERSON] зазначено, що остання оплата надходила в жовтні 2022 року. Станом на 01.12.2024 заборгованість складає по водопостачанню - 1898 грн. 33 коп., по водовідведенню - 2215 грн. 25 коп. Згідно із даними листа КП «Черкаситеплокомуненерго» від 15.01.2025 № 06/454, по рахунку № [NUMBER] , що відкритий на [PERSON] , заборгованість на 30.11.2024, становить: за абонентське обслуговування 1905 грн. 70 коп., за постачання теплової енергії 2349 грн. 59коп., за абонентську плату - 1231 грн. 70 коп., за постачання гарячої води - 5423 грн. 20коп. Заборгованість, яка рахується за [PERSON] (особовий рахунок № [NUMBER] ), станом на 30.11.2024, становить: обслуговування 55 грн. 10 коп., за постачання теплової енергії 172 грн. 62 коп., за абонентську плату - 51 грн. 21 коп., за постачання гарячої води - 173 грн. 43 коп. Таким чином, встановлено, що відповідачі не мешкають у вказаній вище кімнаті: [PERSON] з березня 2022 року, [PERSON] з червня 2018 року, про що свідчать дані акту, їх особистих речей у кімнаті немає, добровільно вони не знялися з реєстрації за вказаною адресою. Суд вважає, що відповідачі повністю втратили зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснюють, не займаються утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачам у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідачі не проживають у помешканні з поважних причин. Тож, між сторонами склалися житлові правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Аналогічна позиція викладені і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 пункт 50. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст. 72 ЖК України). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Так, стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Разом з тим, Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи у жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, Верховний Суд у постанові №490/12384/16-ц від 24.10.2018 виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними (ст. 61 ЖК України). До відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України. (ст. 62 ЖК України). Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачами (наявна заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги, яка нараховувалася в залежності від кількості зареєстрованих осіб, неможливість заселення інших осіб, які потребують забезпечення їх житлом), тобто останніми створені перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Крім того, встановлено, що відповідачі не проживають у житлі більше шести місяців; їхні речі у кімнаті відсутні; право на проживання у кімнаті № [NUMBER] має лише [PERSON] на підставі ордеру №274 від 08.05.2018; [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] не є членами сім`ї, вони не пов`язані спільним побутом, бюджетом і не мають взаємних прав та обов`язків один щодо одного; відповідач [PERSON] має заборгованість за житлово-комунальні послуги, яку не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість; відповідач [PERSON] , окрім зареєстрованого місця проживання, не уклав договори щодо надання йому житлово-комунальних послуг і відсутні дані, які б свідчили про те, що він такі послуги оплачував, навіть не уклавши відповідні договори. Суд приходить до висновку, що відповідачі втратили зв`язок із житлом, відсутні дані вважати, що вони тимчасово не проживають у кімнаті № [NUMBER] , враховуючи досліджені докази. Також відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що будь-які особи, зокрема і позивач, перешкоджали відповідачам у проживанні у вказаному помешканні. Слід зазначити, що відповідачами не надані до суду жодні належні, допустимі та переконливі докази у спростування обставин позову. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які покликався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн. 00 коп. (платіжна інструкція № 50 від 17.03.2025), який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів по 1514 грн. 00 коп. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved