Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

Представник позивача звернулася до Миронівського районного суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитними договорами від 06 січня 2022 року №06.01.2022-100005812, в загальному розмірі 16 969 гривень. Позов обґрунтовано тим, що в порушення умов кредитного договору відповідач не виконав своїх зобов`язань за ним, не сплатив 16 969 гривень, із яких 8000 гривень тіла кредиту, у зв`язку із чим на підставі ст. ст.\~509,\~526,\~530,\~536,\~610,\~611,\~625,\~626,\~1050,\~1055 Цивільного кодексу України\~просив суд захистити інтереси позивача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Під час розгляду справи судом встановлено, що 06 січня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №06.01.2022-100005812, за яким відповідачу було надано кредит в розмірі 8 000 гривень, строком на 42 дні. Відповідно до\~ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до\~ст. 629 Цивільного кодексу України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.\~525,\~526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2\~ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст. 1048 Цивільного кодексу України. Статтею 204 Цивільного кодексу України\~проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Матеріали справи не містять доказі того, що відповідач повернув кредитору тіло кредиту в розмірі 8 000 гривень за договором номер №06.01.2022-100005812, як наслідок суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині, та стягнення цих коштів із відповідача, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позов в цій частині є обґрунтованим та правомірним. Щодо решти позовної вимоги, то суд вважаю що вона задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. У відповідності до\~ст. 15 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності ідо\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до\~п.\~11\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» від\~18\~грудня 2009\~року №\~14,\~у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів, які вказують чітко вказують, що відповідач укладаючи кредитний договір розумів відсоткову ставку за кредитним договором, оскільки із копії «Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта)» вбачається, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача становить 14\~720 гривень (п.2.6, а.с. 8), а не 16\~960 гривень як це вказано в позові. Крім того, в наданих до суду документах існує розбіжність у відсотковій ставці, зокрема в «Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта)» орієнтовну реальну річну процентну ставку в розмірі 75 979 відсотків, в заявці відповідача на укладення кредитного договору вказано відсоткову ставку на рівні 730 відсотків (а.с.12), а в «Паспорті споживчого кредиту» 75\~979 відсотків (а.с. 14). Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 р.№ 7-рп/2013). Таким чином суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять допустимих доказів, які засвідчують розмір відсоткової ставки кредитного договору, що був укладений із відповідачем. На підставі викладеного, ст. ст. 14, 525, 526, 527, 530, 610 - 612, 629, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial