Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Форест Полісся -10» у якому просила наступне: - визнати незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся -10» від 15.11.2022 №27а, про звільнення з роботи [PERSON] в частині формулювання причин звільнення, а саме за п. 4 ст. 40 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення, зазначивши причину звільнення «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України». - стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь [PERSON] розрахунок при звільненні у розмірі - 33 894, 04 грн.; - стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь [PERSON] середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 3924,00 грн.; - стягнути з ТОВ «Форест Полісся - 10» на користь [PERSON] 50000 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 06.08.2010 вона була прийнята на посаду продавдя-касира у ТОВ «Форест Полісся-10» згідно наказу № 7 від 06.08.2010. В подальшому згідно наказу від 01.06.2012 її було переведено на посаду товарознавця. 31.10.2022 [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. З 07.11.2022 директор ТОВ «Форест Полісся - 10» [PERSON] не допускала її до виконання своїх посадових обов`язків, передбачених трудовим договором та посадовою інструкцією, повідомивши, що на її місце вже прийнятий інший працівник. 21.11.2022 позивач засобами поштового зв`язку направила лист ще раз зазначивши про звільнення за власним бажанням з вимогою провести розрахунок, зазначивши про недопуск її з 07.11.2022 до роботи. Даний лист було вручено 22.11.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. Наказом №27а від 15.11.2022 позивача було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. У день звільнення з наказом про звільнення її ознайомлено не було, розрахунок при звільненні не проведено, не було оформлено трудову книжку. З наказом про звільнення позивача було ознайомлено лише 02.12.2022. Заборгованість відповідача при звільненні позивача склала 42104,40 грн. (без утримання податку та військового збору), з яких: - 6700 грн. - заробітна плата за жовтень 2022 року; - 33500 грн - заробітна плата за листопад 2022 року; - 32054,40 грн - компенсація за 144 дні невикористаних відпусток. У додаткових письмових поясненнях від 02.10.2024 представником позивача крім вищезазначених сум викладено розрахунок вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 по 03.10.2024 в сумі 148 696,46 грн. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву з запереченнями проти її задоволення. Посилався на те, що [PERSON] правомірно звльнена згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Розрахунок з нею проведено 02.12.2022, будь-яка заборгованість роботодавця відсутня. Позивачем безпідставно заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали. Дали пояснення по суті спору. Заявили клопотання про допит свідків та проведення судової почеркознавчої експертизи, які задоволено судом. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Посилався на факт виявлення нестачі товару за наслідками ревізії у магазині ТОВ «Форест Полісся - 10», що було причиною рішення позивача звільнитись та її відмови працювати два тижні після подання заяви про звільнення. Прогул підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці з 01.11.2022 по 15.11.2022, які складено адміністрацією ТОВ «Форест Полісся - 10» за участі свідків (працівників підприємства). Розрахунок з [PERSON] підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 року та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року. За таких обставин будь-яка заборгованість перед позивачем відсутня. Докази заподіяння їй моральної шкоди не надано. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що вона з 01.08.2012 до 15.11.2022 працювала у ТОВ «Форест Полісся - 10» на посаді продавця-консультанта. Їй відомо, що 31.10.2022 [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням. Директор [PERSON] вимагала відпрацювати два тижні перед звільненням - до 15.11.2022. [PERSON] продовжила працювати, але 06.11.2022 [PERSON] попередила, що з 07.11.2022 на роботу буде прийнятий інший працівник та забрала ключи від магазину. Заборгованість по зарплаті при звільненні не була виплачена. Свідки [PERSON] (працював комерційним директором ТОВ «Форест Полісся - 10») та [PERSON] (працювала бухгалтером ТОВ «Форест Полісся - 10») дали аналогічні показання та підтвердили, що директор ТОВ «Форест Полісся - 10» Муравська В.А. з 07.11.2022 не допускала [PERSON] до роботи. З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інщих правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ст. 5-1 КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституційне право громадянина на працю реалізується, зокрема шляхом укладання трудового договору. Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. \~ \~ \~ \~Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. \~ \~ \~ \~Згідно поданої заяви від 31.10.2022 [PERSON] просила директора ТОВ «Форест Полісся - 10» звільнити її з роботи за власним бажанням з 31.10.2022. (т. 1, а.с. 19). \~ \~ \~ \~Заява містить резолюцію "Звільнити з 15.11.2022 р.". \~ \~ \~ \~Наказом генерального директора ТОВ «Форест Полісся - 10» №27а від 15.11.2022 [PERSON] звільнено з посади товарознавця згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ з 15.11.2022. У якості підстави зазначено заяву [PERSON] (т.1, а.с. 20). \~ \~ \~ \~Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Представник відповідача посилається на те, що [PERSON] не виходила на роботу з 02 по 15 листопада 2022 року, про що складено акти (т. 1, а.с. 184-199). Разом з тим, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що [PERSON] працювала згідно встановленого на підприємстві відповідача графіку до 06.11.2022, коли була попереджена про припинення роботи з наступного дня. Після цього керівник ТОВ «Форест Полісся - 10» [PERSON] не допускала [PERSON] до роботи. Показання свідків щодо обставин припинення роботи [PERSON] є чіткими та послідовними, не містять суперечностей і не викликают сумнівів у їх правдивості. Таким чином, показаннями свідків доведено факт виконання позивачем трудових обов`язків з 01 по 06 листопада 2022 року. Факт припинення роботи визнається позивачем, але вона заперечує проти оцінки його як прогулу. На думку суду, така позиція позивача є обґрунтованою, оскільки відсутність працівника на робочому місці внаслідок рішення безпосереднього керівника про припинення роботи є поважною причиною такої відсутності. Разом з тим, складання керівником підприємства актів про відсутність працівника на робочому місці, що підтверджено присутніми свідками, не є доказом прогулу, тобто факту відсутності працівника без поважної причини. Оцінюючи сукупність встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність особистого конфлікту між позивачем та [PERSON] , який призвів до припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем у протиправний спосіб. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Спірним наказом відповідача від 15.11.2022 [PERSON] звільнено з посади товарознавця згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ з 15.11.2022. (т.1, а.с. 20). Зазначена у наказі правова підстава звільнення не відповідає фактичним обставинам, які встановлені судом у даній справі, та суперчить інформації у тексті наказу про заяву [PERSON] , як фактичну підставу звільнення. Оскільки дата і факт звільнення не заперечуються сторонами, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовної вимоги про зміну спірного наказу в частині формулювання причин звільнення, а саме зазначення причини звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України», що відповідає заяві [PERSON] від 31.10.2022, яка була погоджена генеральним директором шляхом накладання резолюції "Звільнити з 15.11.2022 р." Вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на користь позивача, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що [PERSON] звільнена з ТОВ «Форест Полісся - 10» 15.11.2022. При цьому вона не працювала у день звільнення з незалежних від її волі причин. Згідно заяви від 21.11.2022 [PERSON] звернулась до роботодавця з вимогою про розрахунок (а.с. 25) З поштової картки рекомендованого повідомлення про вручення вбачається, що заява [PERSON] була отримана ТОВ «Форест Полісся - 10» 22.11.2022 (т. 1, а.с. 27). Таким чином, обов`язок щодо розрахунку з позивачем у відповідача виник 23.11.2022. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату згідно складеного нею розрахунку за жовтень 2022 року в сумі 6700 грн та за листопад 2022 року в сумі 3350 грн. (а.с. 33). Відповідач посилається на те, що заробітна плата [PERSON] виплачена, що підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 року в сумі 5393,50 грн та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 895,96 грн. (т. 1, а.с. 51, 52). У зв`язку з тим, що [PERSON] заперечувала отримання коштів та підписання наданих стороню відповідача відомостей, судом було задоволено клопотання представника позивача про призначення у справі почеркознавчої експертизи. Згідно висновку експерта від 31.01.2025 підписи у відомостях на виплату готівки за жовтень та листопад 2022 року виконані [PERSON] (т. 2, а.с. 18). Таким чином, висновком експерта спростовуються заперечення позивача факту отримання виплат від відповідача. За відсутності пояснень доказів фактичного призначення отриманих позивачем виплат, суд дійшов висновку, що вони є заробітною платою [PERSON] за жовтень та листопад 2022 року. Зважаючи на те, що безспірною датою звільнення [PERSON] є 15.11.2022, суд дійшов висновку, що виплата заробітної плати за листопад 2022 року в сумі 895,96 грн є неповним розміром заборгованості. Враховуючи середній розмір заробітної плати [PERSON] , суд визнає обґрунтованим зазначений у складеному позивачем розрахунку розмір її заробітної плати за листопад 2022 в сумі 3350 грн. Разом з тим, дана сума підлягає зменшенню на суму фактично виплачених [PERSON] коштів - 895,96 грн. Таким чином, заборгованість із заробітної плати за листопад 2022 року складає 3350 - 895,96 = 2454,04 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за жовтень 2022 в сумі 6700 грн. та за листопад 2022 в частині 895,96 грн (усього - 7595,96 грн) суд відмовляє. Оскільки відповідачем не представлено суду доказів надання [PERSON] відпусток або виплати компенсації за них, а також не спростовано складений позивачем розрахунок, суд визнає обґрунтованими вимоги позовної заяви у частині стягнення компенсації за невикористані відпустки тривалістю 144 дні в сумі 32054,40 грн.

Outcome: partial