Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 11 лютого 2025 року до суду надійшла вказана позовна заява [PERSON] за змістом якої [INFO] помер його батько [PERSON] , який до дня смерті проживав в с. Рудня Хмельницького (колишнього Летичівського) району Хмельницької області. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно і до складу спадкового майна увійшов будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не залишав і позивач [PERSON] в силу ч. 2 ст. 1223, ч. 1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем І черги майна померлого, оскільки є його сином. Інших спадкоємців та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після [PERSON] не має, оскільки [PERSON] (дружина спадкодавця та мати позивача) померла [INFO] , [PERSON] , [PERSON] (сини спадкодавця та брати позивача) і [PERSON] (дочка спадкодавця та сестра позивача), спадщину після смерті батька не приймали, на спадкове майно не претендують та не заперечують щодо оформлення позивачем [PERSON] спадкового майна. З метою оформлення житлового будинку по [ADDRESS] , як спадкового майна після смерті батька [PERSON] , позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Летичівської державної нотаріальної контори, проте у вчиненні нотаріальних дій відмовлено у зв`язку тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно та є інші спадкоємці, рекомендовано звернутись до суду. Позивач [PERSON] зазначає, що його батько [PERSON] був за життя власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01 березня 1990 року, виданого виконавчим комітетом Летичівської районної ради народних депутатів. Однак, правовстановлюючий документ втрачено. Свідоцтво про справо особистої власності на житловий будинок видане на підставі рішення виконавчого комітету Летичівської районної ради народних депутатів №55 від 23 березня 1989 року «Про оформлення особистої власності на житлові будинки громадян, які проживають у селах … Рудня…», яким передано [PERSON] в особисту власність житловий будинок по [ADDRESS] . Житловий будинок за [ADDRESS] законно споруджений на земельній ділянці, яка відповідно до рішення виконавчого комітету Руднянської сільської ради №2 від 30 вересня 1993 року «Про передачу земельних ділянок громадянам у приватну власність та в користування» була передана в приватну власність [PERSON] прощею 0,85 га, в тому числі 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,60 га - для ведення особистого підсобного господарства. 21 липня 2024 року на замовлення позивача [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за змістом якого рік побудови будинку - 1970, самочинного будівництва та реконструкції немає. Загальна площа будинку становить 68,6 кв.м., житлова - 54,4 кв.м., допоміжна площа - 14,2 кв.м. До складу господарства входять сарай (Б) площею основи (забудови) 39,2 кв.м., погріб (В) площею основи (забудови) 13,2 кв.м., дерев`яна огорожа. 22 липня 2024 року у повідомленні №747759 Хмельницьке бюро технічної інвентаризації зазначило, що за [PERSON] було 01 березня 190 року зареєстровано 1 долю житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого згідно рішення Летичівського райвиконкому від 23 березня 1989 року за №55, реєстровий номер БТІ-112, книга-1. У зв`язку із тим, що державний нотаріус відмовила позивачу [PERSON] в оформленні спадкового майна - житлового будинку після смерті батька [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок та наявність інших спадкоємців, позивач [PERSON] змушений звернутись до суду за захистом своїх прав, оскільки не може скористатись своїми правами як спадкоємця щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, гарантованих Конституцією України, тому просить суд визнати за ним право власності на вказане будинковолодіння, як на спадкове майно. ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 2. 11 лютого 2025 року до суду надійшла вказана позовна заява. 3. 14 лютого 2025 року, 06 березня 2025 року до суду надійшли відомості про місце реєстрації відповідачів. 4. 17 лютого 2025 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено розгляд у порядку загального позовного провадження. 5. Підготовчі судові засідання призначалися на: 13 березня 2025 року, 02 і 22 квітня 2025 року. 6. 04 березня 2025 року до суду надійшла копія спадкової справи. 7. 02 квітня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і залучено до участі у справі [PERSON] , як співвідповідача. ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 8. 12 березня 2025 року 22 квітня 2025 року до суду надійшли заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Стецькової-Бондар Л.Ф. про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. 9. 13 березня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] у якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, вказала, що є донькою [PERSON] , який помер [INFO] , проте на спадкове майно, визначене у позові [PERSON] , не претендує, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. 10. 13 березня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] у якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, вказав, що позовні вимоги свого брата [PERSON] , який доглядає за батьківським будинком, визнає повністю і просить їх задовольнити, між ними (братами і сестрою) відсутній будь-який спір про спадкове майно, яке залишилось після смерті їх батька [PERSON] , який помер [INFO] . 11. 13 березня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] у якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, вказав, що є сином [PERSON] , який помер [INFO] , проте на спадкове майно, визначене у позові [PERSON] , не претендує, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. 12. 22 квітня 2025 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] у якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, вказав, що є сином [PERSON] , який помер [INFO] , проте на спадкове майно, визначене у позові [PERSON] , не претендує, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. 13. 13 березня 2025 року, 22 квітня 2025 року до суду надійшли заяви представника відповідача - Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області Буравець Т.В. про розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі доказами, позовні вимоги визнають, не заперечують проти позову. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІV. ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА 14. Як зазначено у ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 15. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2). У ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ч. 1 ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5). Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3). Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4). Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п. 5). 16. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року (абз. 2 п. 1). У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом (абз. 3 п. 1). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (абз. 2, 3 п. 23). 17. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За змістом ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Законодавець у ЦК УРСР передбачив, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1). Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2). За змістом ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1). Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) (ч. 2). Як зазначено у ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. 18. У п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном (абз. 1). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (абз. 2). 19. Згідно ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. 20. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі №716/2290/19 вказав: громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1990 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. 21. Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів. У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать. Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі №678/1418/17). 22. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У ч. 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 23. У абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України (на теперішній час це ч. 4 ст. 206 ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. V. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 24. Так, у підготовчому провадженні відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представник відповідача - Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області Буравець Т.В. подали суду заяви згідно яких позовні вимоги [PERSON] визнають і не заперечують проти задоволення судом заявлених позовних вимог. 25. Отже, відповідачі позовні вимоги визнають, таке визнання є повним і безумовним, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 26. Відповідачі жодним чином не оспорюють фактичні обставини у справі, не ставлять під сумнів право позивача [PERSON] успадкувати після смерті спадкодавця (батька позивача) [PERSON] , який помер [INFO] , спадкове майно - будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . 27. При цьому, відповідачі не ставлять під сумнів, що батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , дійсно був власником вказаного будинковолодіння. Те, що спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , був власником будинковолодіння по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності, яке видане згідно рішення Летичівського райвиконкому від 23 березня 1989 року за №55, реєстровий номер БТІ-112, книга-1, підтверджується й повідомленням Хмельницького бюро технічної інвентаризації №747759 від 22 липня 2024 року. Також дана обставина підтверджується й долученими погосподарськими книгами згідно яких [PERSON] , який помер [INFO] , був головою двору. 28. Водночас, правовстановлюючий документ на будинковолодіння втрачено. 29. Крім того, рішенням виконавчого комітету Руднянської сільської ради народних депутатів Летичівського району Хмельницької області №2 від 30 вересня 1993 року «Про передачу земельних ділянок громадян в приватну власність та в користування» передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку [PERSON] , [ADDRESS] , площею 0,85 га, в тому числі 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,60 га - для ведення особистого підсобного господарства. 30. Означене свідчить про законність спорудження будинковолодіння на переданій спадкодавцеві [PERSON] , який помер [INFO] , земельній ділянці по [ADDRESS] . 31. Позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку після смерті [INFO] батька [PERSON] оформити право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , оскільки йому у цьому відмовила 17 липня 2024 року державний нотаріус, адже відсутній правовстановлюючий документ на будинок та є інші спадкоємці і рекомендовано звернутись до суду для визнання права власності на спадкове майно. 32. Згідно спадкової справи 09 серпня 2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] батька [PERSON] звернувся його син [PERSON] , інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались. 19 серпня 2013 року державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори на підставі заповіту, посвідченого Руднянською сільською радою, реєстр №41 від 17 грудня 2001 року, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1941 року народження, є його син [PERSON] , [INFO] , спадщина на яку видане це свідоцтво складається з права власності на земельну частку (пай) розміром 3,25 в умовних кадастрових гектарах. 33. 01 липня 2024 року Летичівська селищна рада видала довідку згідно якої на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , з ним були зареєстровані та проживали по [ADDRESS] дружина [PERSON] , син [PERSON] , невістка і троє внуків. Тобто, позивач [PERSON] в силу ст.ст. 529, 549 ЦК УКРСР (1963 року) фактично прийняв спадщину після смерті [INFO] батька [PERSON] , адже на день смерті проживав і був зареєстрований разом із ним. 34. 21 липня 2024 року на замовлення позивача [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за змістом якого житловий будинок побудований у 1970 році. Із довідки про технічний опис об`єкта нерухомого майна від 26 липня 2024 року випливає, що інженер з інвентаризації нерухомого майна констатував відсутність самочинного будівництва / реконструкції. 35. Із матеріалів цивільної справи випливає, що брати і сестри позивача не заперечують проти того, щоб саме за позивачем в судовому порядку було визнано право власності на вказане будинковолодіння, адже на дане спадкове майно після смерті батька вони не претендують. Означене свідчить, що спір про спадкове майно між позивачем і відповідачами відсутній. 36. Наведені позивачем у позовній заяві обставини підтверджуються поданими ним доказами, які долучені до позовної заяви. 37. У зв`язку з тим, що відповідачі в підготовчому провадженні позовні вимоги визнали повністю, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачами та задоволення позовних вимог у повному обсязі. 38. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач належними і допустимими доказами довів правомірність своїх вимог, тому позов є обґрунтованим. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ 39. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У заяві представник позивача зазначила, що судові витрати позивач залишає за собою. Враховуючи засаду (принцип) диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд вважає, що судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Outcome: approved