Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

05.12.2024 позивачем [PERSON] надіслано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву до відповідача [PERSON] , в якій просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на частини вказаної квартири, залишивши у власності [PERSON] частини квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.02.1999 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] , виданим 20 лютого 1999 року Хортицьким відділом реєстрації актів громадянського стану міста Запоріжжя, Україна. Актовий запис № 963 від 01 червня 2022 року. Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] . Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Рішенням Орджонікідзевеького районного суду міста Запоріжжя від 29 червня 2023 року (ЄУН 335/3919/23, пр. № 2/335/1742/2023) шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 31.07.2023. Під час зареєстрованого шлюбу придбано наступне майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, і яке підлягає поділу між подружжям: квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за чоловіком (дата прийняття рішення про реєстрацію 18.09.2007 року, реєстраційний номер майна 20325182, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності [NUMBER] від 30.07.2002 року видане Управлінням Житлового господарства ЗМР). Рішенням міської ради від 20.05.2024 № 70 змінено тип урбаноніму - проспект Маяковського на бульвар та перейменовано на [ADDRESS] . Розпорядження голови обласної державної адміністрації 19.05.2016 № 275 [ADDRESS] . Зазначена квартира придбана за спільні кошти подружжя, в її перепланування та капітальний ремонт, оздоблення, вкладені окрім спільних коштів подружжя, спільна праця, особиста праця та особисті кошти позивачки. Той факт, що джерелом набуття квартири, є спільні кошти та спільна праця подружжя, підтверджується наступним: 1) Квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , які в наступному переобладнані в одну, придбані та переобладнані в одну під час зареєстрованого шлюбу, коли сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 2) Позивачка [PERSON] постійно, з 1991 по 2010 роки, працювала в органах внутрішніх справ і мала значний доход та заощадження. Наявність особистого доходу і заощаджень у позивачки підтверджується окрім трудової книжки, також договором купівлі-продажу від 27.06.2002 року, реєстровий номер 1179 та договором купівлі-продажу №3261.1 від 07.05.1996 року, копії яких приєднані до справи, і зі змісту яких вбачається, що позивачка до шлюбу придбала за особисті кошти дві квартири. 3) Окрім придбання квартир за спільні кошти подружжя, Позивачка внесла значний вклад в придбання майна своєю працею, взявши на себе організацію всіх робот по пошуку квартир, оформлення, переобладнання, оздоблення, капітального ремонту. 4) Під час проведення ремонтних робіт, перепланування Позивачка продала належну їй на праві особистої приватної власності Зкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.06.2002 року, реєстровий номер 1179, і кошти з якої в повному обсязі були витрачені на отримання дозволів, переобладнання, капітальний ремонт та оздоблення спірної квартири. На підставі наведених обставин, позивачка вважає, що квартира за адресою [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача за цим позовом, як майно набуте під час шлюбу. Квартира є в наявності та підлягає поділу між сторонами по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2024 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2024 позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Учасникам справи надано строк для подання заяв по суті справи. Крім того, вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано: - у Товариства з обмеженою відповідальністю ЗМБТІ (вул. Поштова, 23 в м. Запоріжжі, 69063) належним чином засвідчені копії свідоцтва про право власності [NUMBER] від 30.07.2002 року, видане Управлінням Житлового господарства ЗМР на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , договори купівлі-продажу квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , укладені між попередніми власниками житла та [PERSON] ; - у Запорізького обласного Державного нотаріального архіву (бул. Центральний, 20, м. Запоріжжя, 69005), належним чином засвідчені копії нотаріальних справ щодо укладення договорів купівлі-продажу квартир на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , укладені в офісі нотаріусів Гришиних, розташованому по бул. Шевченко, 6 в м. Запоріжжі, в період 2000-2002 років. Зобов`язано зазначених осіб надати витребувані докази до 13.01.2025. 30.12.2024 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 22.01.2025 на адресу суду від Запорізького обласного державного нотаріального архіву надійшли витребувані судом докази. У зв`язку з тим, що ТОВ «ЗМБТІ» не виконано ухвалу судді від 10.12.2024, 21.02.2025 представником позивача подано клопотання про витребування у ТОВ «ЗМБТІ» інвентарної справи на спірну квартиру та виклик у судове засідання представника ТОВ «ЗМБТІ» для дослідження інвентарної справи. Ухвалою суду від 21.02.2025 задоволено клопотання представника позивача та викликано в судове засідання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» для пред`явлення та огляду в судовому засіданні оригіналу інвентарної справи на квартиру [ADDRESS] . 17.03.2025 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: відповіді ТОВ «ЗМБТІ» на ухвалу суду від 10.12.2024 з долученою до неї копією свідоцтва про право власності на спірну квартиру. 31.03.2025 від представників сторін надійшла спільна заява, в якій зазначено про визнання відповідачем позовних вимог, а також про відмову позивача від стягнення з відповідача судового збору та витрат на правову допомогу. Заява не суперечить вимогам законодавства України та подана уповноваженими на те особами, відтак прийнята судом до розгляду. Ухвалою від 31.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті на\~16.04.2025. 14.04.2025 від представника відповідача надійшло клопотання, в якому просить задовольнити позовні вимоги у частині визнання права власності на частку у спірній квартирі та відмовити в задоволенні позовних вимог у частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу. Також у клопотанні представник відповідача просить розгляд справи проводити за його відсутності. Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги - це запропоновані позивачем способи судового захисту свого права, свободи чи інтересу. Натомість, судовий збір на витрати на правову допомогу є судовими витратами (ст. 133 ЦПК України), порядок розподілу яких регулюється главою 8 ЦПК України, та не входять до змісту позовних вимог. У судовому засіданні 16.04.2025 представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Також зазначила, що підтримує заяву, подану 31.03.2025 в частині відмови від стягнення з відповідача понесених судових витрат (судовий збір та витрати на правову допомогу). Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 20.02.199 Хортицьким відділом реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя, 20.02.1999 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №59. Прізвища після одруження [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2023 у справі №335/3919/23 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.02.1999 Хортицьким відділом реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя. З свідоцтва серії [NUMBER] від 30.07.2002 на право власності на квартиру, виданого на підставі розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації від 12.07.2002 №1545, вбачається, що в цілому квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки №357891183 від 11.12.2023 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач звернулася до суду з позовом про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя та про поділ такого майна, визнавши за нею право власності на частини спірної квартири, залишивши у власності відповідача частини квартири. Вирішуючи по суті даний спір щодо поділу майна подружжя, який виник між сторонами, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частин 1 та 2ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі по тексту постанови Пленуму ВСУ). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65СК України. При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких він роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Враховуючи факт придбання подружжям спірної квартири в період шлюбу (квартира [ADDRESS] придбана 01.09.2001 відповідно до договору від 01.09.2001 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ; квартира [ADDRESS] придбана 31.08.2001, відповідно до договору від 31.08.2001, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ), відповідно до ст.60 СК України дане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. При цьому, судом враховано, що відповідач визнав позовні вимоги в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та про поділ такого майна, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на спірну квартиру в рівних частках по частині. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, а також заяву відповідача про визнання позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved