Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики грошей від 29 грудня 2016 року та за розпискою від 28 грудня 2021 року, укладеними між [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 5 000 доларів США (еквівалентно в гривнях в сумі 191 750 грн.), 3% річних у розмірі 187,81 доларів США за період з 01 грудня 2022 року до дня подачі позову до суду, а саме з 01 грудня 2022 року до 01 березня 2024 року (еквівалент в гривнях в сумі 7202,51 грн.), та процентів у розмірі 1446,56 доларів США (еквівалент в гривнях в сумі 55 475,58 грн.). Також просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 2545 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 20 000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем був укладений договір позики грошей від 29 грудня 2016 року, згідно умов якого позикодавець зобов`язувався передати 189 000 грн. у власність позичальнику. Згідно п. 1.3 відповідач отримала від позивача кошти у сумі 189 000 грн. Відповідно до даного договору позики грошей позичальник зобов`язалась повернути кошти до 29 грудня 2026 року. В подальшому, 28 грудня 2021 року за взаємною згодою сторін договору позики грошей було внесено зміни згідно яких строк виконання основного зобов`язання, а саме повернення коштів наступає 01 грудня 2022 року, крім того позичкодавець та позичальник домовилися, що дані кошти будуть повернуті в доларах США, а саме у сумі 5 000 доларів США. Дані зміни виконання договору позики підтверджуються розпискою написаною власноручно позичальником. Однак, [PERSON] у вказаний строк, а саме до 01 грудня 2022 року кошти у сумі 5 000 доларів США позивачу не повернула, таким чином не виконала зобов`язання. Вказано, що 21 грудня 2023 року було надіслано відповідачу вимогу претензію про повернення коштів, яку вона отримала 22 грудня 2023 року, що підтверджується почтовим повідомленням. Позивач щодо розгляду вказаної вимоги претензії відповіді не отримала до теперішнього часу. Вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання,\~ також підлягає стягненню 3% річних, що становить 187,81 доларів США, а також відсотки від суми позики за 12 місяців у розмірі 1446,56 доларів США. Станом на день звернення до суду, відповідач зобов`язання за договором позики та розпискою не виконала, тому позивач звернулася до суду з указаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді від 21 березня 2024 року у вказаній справі відкрито спрощене провадження з викликом сторін. Представник позивача, адвокат Кривонос А.І. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Відзив на позов до суду від відповідача не надходив. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 29 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики грошей, зареєстрований в реєстрі за № 1026, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 189 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 29 грудня 2026 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується підписанням цього договору. Відсотки за цим договором позики не нараховуються. 28 грудня 2021 року розпискою відповідача внесено зміни до договору позики грошей, згідно яких строк виконання основного зобов`язання, а саме повернення коштів наступає 01 грудня 2022 року, крім того позичкодавець та позичальник домовилися, що дані кошти будуть повернуті в доларах США, а саме у сумі 5 000 доларів США. За таких обставин та встановлених фактів, суд дійшов висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в іноземній валюті (долар США), тому позивач, звертаючись до суду, просив стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні відповідно до комерційного курсу купівлі долару США до гривні, що не суперечить умовам договору позики та розписки. Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків, то суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] відсотків від суми позики за 12 місяців, що становить 1446,56 доларів США, є правомірною та підлягає до задоволення. Щодо стягнення з відповідача 3 процентів річних в розмірі 187,81 доларів США, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочила виконання зобов`язання по поверненню позики, суд дійшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] 3 % річних є правомірною та такою, що підлягає задоволенню. Правильність розрахунків судом перевірена. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернула, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за нею утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, тому суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved