Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

ПрАТ «СУМБУД» звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] та, уточнивши свої позовні вимоги, обґрунтовує їх тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17, за умовами якого позивач продає, а відповідач придбає майнові права на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 52а, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,60 кв. м. Майнові права на об`єкт нерухомості полягають у праві набути право власності на нерухоме майно після введення в експлуатацію об`єкта будівництва. Відповідно п. 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 ціна майнових прав становить 212440,00 грн. Сплата грошових коштів проводиться відповідачем в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок позивача або внесенням готівки в строк до 4 січня 2018 року. Крім цього між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, за умовами якого позивач продає, а відповідач придбає майнові права на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 52б, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,7 кв. м. Майнові права на об`єкт нерухомості полягають у праві набути право власності на нерухоме майно після введення в експлуатацію об`єкта будівництва. Сплата грошових коштів проводиться відповідачем в національній валюті України шляхом банківського переказу та поточний рахунок позивача або внесенням готівки в строк до 3 квітня 2019 року. З боку позивача спірні договори укладено представником ПАТ «СУМБУД» Бритовим О.Б., який обіймав посаду голови правління та діяв від імені підприємства як уповноважена особа, обсяг повноважень якої визначається Статутом та положенням про правління ПАТ «СУМБУД». Позивач вважає, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 представником позивача здійснено за умови недотримання інтересів юридичної особи, що полягає у відчуженні майна за ціною, що є значно меншою від звичайних (комерційних) цін відчуження новоствореного майна ПАТ «СУМБУД». Позивач вважає, що укладаючи спірні договори, представник ПАТ «СУМБУД» діяв поза межами добросовісності, зловживаючи наданими йому правами на розпорядження майном підприємства, що спричиняє недійсність укладеного ним правочину. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав 04 січня 2018 року № 17 та договір купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, голова правління ПАТ «СУМБУД» діяв як уповноважений представник ПАТ «СУМБУД». Повноваження голови правління ПАТ «СУМБУД» на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 визначено Статутом ПАТ «СУМБУД», Положенням про правління ПАТ «СУМБУД», трудовим контрактом. Серед іншого, голова правління «СУМБУД» має право діяти від імені товариства, розпоряджатися коштами та майном товариства, вчиняти правочини (укладати договори, угоди та інше) за виключенням обмежень, встановлених чинним законодавством та/або Статутом. Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої управління ДАБК у Сумській області 30 березня 2017 року, починаючи з цього моменту ПАТ СУМБУД закінчив будівництво вказаного об`єкту. Відповідно п. 15 Декларації загальна площа квартир становить 5277,32 грн. В той же час п. 21 Декларації зафіксовано кошторисну вартість будівництва корпусу 28, яка складає 38866,00 тис. грн. Тобто середня собівартість одного квадратного метра новозбудованого житла складає 7370,00 грн. Для визначення ціни одного квадратного метра до вказаного показника слід додати ПДВ в розмірі 20%, тобто ціна реалізації квадратного метра за умови досягнення беззбитковості становить 8844,00 грн. З урахуванням викладеного середня реалізаційна ціна квадратного метра для кінцевого споживача в корпусі 28 становила близько 10000,00 грн. за квадратний метр. Умовами п. 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 ціна майнових прав становить 212440,00 грн. з урахуванням ПДВ за 110,6 кв.м., що визначає ціну одного квадратного метра в розмірі 1920,80 грн. Умовами п. 4.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 ціна майнових прав становить 87750,00 грн. З урахуванням ПДВ за 35,7 кв.м., що визначає ціну одного квадратного метра в розмірі 2457,99 грн. На підставі спірних договорів відповідач здобув право власності на нерухоме майно за вказаною ціною, що майже в п`ять разів є нижчою від комерційної. В подальшому відповідач провів реконструкцію придбаного майна на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), наслідком якої стало об`єднання двох нежитлових приміщень в одне та переведення майна з нежитлового фонду в житловий. Після проведеної реконструкції загальна площа житлового приміщення (квартири) становить 140,3 кв.м. Приміщення зареєстроване як квартира [ADDRESS] , що зазначено у документах про право власності. Тобто, уклавши спірні договори, голова правління ПАТ "СУМБУД" Бритов О.Б. здійснив відчуження майна товариства всупереч інтересам товариства, зловживаючи повноваженнями, наданими йому Статутом та трудовим контрактом. Також позивач зазначає, що ціна майнових прав на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 згідно п. 4.1 договору складає 212440,00 грн. Сплата ціни майнових прав проводиться в національній валюті України шляхом банківського переказу на рахунок позивача або в інший спосіб відповідно законодавства України. Відповідно умов п. 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 позивач здійснює передачу майнових прав на об`єкт нерухомості в порядку, визначеному ст. 5 цього договору, за умови належного і повного виконання [PERSON] всіх прийнятих зобов`язань за цим договором. Умовами п. 5.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 передбачається, що передача [PERSON] права власності на майнові права на об`єкт здійснюється за двостороннім актом приймання-передачі майнових прав на об`єкт, який підписується уповноваженими представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати [PERSON] 100 відсотків ціни майнових прав, визначеною п. 4.1 цього договору, а саме 212440,00 грн. Крім цього що ціна майнових прав на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 згідно п. 4.1 договору складає 87750,00 грн. Сплата ціни майнових прав проводиться в національній валюті України шляхом банківського переказу на рахунок позивача або в інший спосіб відповідно законодавства України. Відповідно умов п. 3.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 позивач здійснює передачу майнових прав на об`єкт нерухомості в порядку, визначеному ст. 5 цього договору, за умови належного і повного виконання [PERSON] всіх прийнятих зобов`язань за цим договором. Умовами п. 5.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 передбачається, що передача [PERSON] права власності на майнові права на об`єкт здійснюється за двостороннім актом приймання-передачі майнових прав на об`єкт, який підписується уповноваженими представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати [PERSON] 100 відсотків ціни майнових прав, визначеною п. 4.1 цього договору, а саме 87750,00 грн. Виходячи з викладеного, уклавши між собою договір купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договір купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, представник позивача [PERSON] та [PERSON] стали учасниками інвестиційного процесу й виниклі між ними правовідносини регулюються спеціальними законами, а саме, Законом України «Про інвестиційну діяльність», та Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», які встановлюють загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних та юридичних осіб в інвестиційну діяльність. Цей висновок обумовлений тими обставинами, що предметом договору є майнові права на об`єкт нерухомості, які позивач продає, а [PERSON] придбає, і це відповідає правовій природі договору купівлі-продажу, визначеній положеннями глави 54 Цивільного кодексу України. Тобто, уклавши договір купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договір купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, [PERSON] отримала право на набуття права власності на майбутній об`єкт нерухомості у випадку належного виконання договору, а в подальшому отримати право власності безпосередньо на збудований об`єкт нерухомості після введення його в експлуатацію. Для отримання [PERSON] права власності на новозбудоване майно (нежитлове приміщення № 52а та нежитлове приміщення № 52б, розташоване за адресою [ADDRESS] ) необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Такі факти регламентовані п. 3.2 та п. 5.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, а саме: - повна оплата ціни майнових прав (п. 4.1 та п. 4.2договору); - передання права власності на майнові права на користь [PERSON] шляхом укладення відповідного акту приймання-передачі (п. 3.2 та п. 5.1 договору). Лише після виконання зазначених умов договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 [PERSON] , як власник майнових прав на майбутній об`єкт нерухомості, отримує можливість стати власником визначених приміщень в порядку, передбаченому чинним законодавством щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно. Проте, як свідчать фактичні обставини, в порушення вимог п. 4.1 та п. 4.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 [PERSON] не здійснила оплату ціни майнових прав в розмірі 212440,00 грн. та 87750,00 грн. відповідно. В свою чергу відсутність оплати майнових прав вплинула на відсутність передання права власності на майнові права на користь [PERSON] , як це передбачено п. 3.2 та 5.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20. Незважаючи на вказані вище обставини, між [PERSON] та позивачем укладено акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 4 січня 2018 року, згідно якого позивач передає на користь [PERSON] нежитлове приміщення № 52а у житловому будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 110,60 кв.м. Також між [PERSON] та позивачем укладено акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 25 червня 2019 року, згідно якого позивач передає на користь [PERSON] нежитлове приміщення № 52б у житловому будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 35,7 кв.м. На підставі вказаного вище акту [PERSON] станом на 10 березня 2020 року зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно загальною площею 140,3 кв.м. Позивач вважає, що [PERSON] незаконно набула право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 140,3 кв.м., оскільки в порушення умов договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 не набула права власності на майнові права щодо майбутнього нерухомого майна через відсутність оплати майнових прав та відсутність передання права власності на майнові права від ПАТ «СУМБУД» за відповідним актом приймання-передачі. Згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованій в управлінні ДАБК у Сумській області 30 березня 2017 року, прийнято в експлуатацію корпус 28 будинку по [ADDRESS] , де розташоване спірне майно. Тобто позивач має підстави вважати себе власником новоствореного майна, починаючи з моменту прийняття його в експлуатацію - з 30 березня 2017 року. За викладених обставин позивач вважає, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 140,3 кв.м. вибула з його володіння незаконно, тому є правові підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача за вимогами ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Посилаючись на вказані обставини, просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь ПрАТ «СУМБУД» нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 140,3 кв.м. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 29 березня 2023 року представником позивача надано суду квитанцію про доплату судового збору, на виконання ухвали суду від 24 березня 2023 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2023 року відкрите провадження у вказаній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 31 травня 2023 року, о 13 год. 00 хв. 03 квітня 2013 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позову (т. І а.с. 71-76). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2023 року прийнято до розгляду подану 03 квітня 2023 року заяву про уточнення позову. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2023 року забезпечено позов шляхом заборони [PERSON] та іншим особам, що діють від її імені, відчуження у будь-який спосіб нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Протокольною ухвалою суду 31 травня 2023 року підготовче засідання відкладено до 05 липня 2023 року, 14 год. 30 хв. у зв`язку з неявкою відповідачки, відсутністю відомостей про її належне сповіщення про дату та час розгляду справи. 29 червня 2023 року від представника [PERSON] - адвоката Турченка С.П. надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що відповідачка визнає факт укладення нею договору купівлі-продажу майнових прав № 17 від 04 січня 2018 року з відповідними додатками та додатковою угодою № 1 та факт укладення нею договору купівлі-продажу майнових прав № 20 від 26 квітня 2019року з відповідними додатками та додатковою угодою № 1. Відповідачка визнає факт складення та підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 04 січня 2018 року, а також складення та підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 25 червня 2019 року і підтверджує достовірність відомостей зазначених у цих актах, в т.ч. щодо проведення нею повної оплати згідно договорів купівлі-продажу майнових прав. З іншими доводами позову та викладеними позивачем обставинами відповідач не погоджується. Заявлений AT «Сумбуд» позов відповідач не визнає оскільки позивачем не доведено факт порушення саме його прав у зв`язку з переходом права власностіна спірні нежитлові приміщення до відповідача. Зокрема, як на підставу набуття права власності на багатоквартирний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , позивач посилається на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 30.03.2017р. № CM 143170890967. В той же час, у п. 2 цієї декларації зазначено, що замовником будівництва цього об`єкту нерухомості, крім позивача, є ТОВ «Сервіс-Маркет». Договору щодо розподілу площ нежитлових приміщень між позивачем та ТОВ «Сервіс-Маркет» та порядку реалізації майнових прав на вказані нежитлові приміщення позивачем не надано. У справі відсутні докази, що нежитлове приміщення № 52а та № 526 у відповідному будинку було передано у власність саме позивача, а не ТОВ «Сервіс-Маркет», тобто, позивач не довів своє право на нежитлові приміщення, щодо яких заявлено позов. Так як відповідач набула право власності на нежитлові приміщення на підставі укладених з позивачем договорів, то в даному випадку між сторонами наявні договірні відносини, що виключає застосування ст. 387 ЦК України у відповідному спорі. Вважає, що за вказаних фактичних обставин належним способом захисту порушеного права позивача, за умови доведення факту його наявності, є звернення до суду з позовом про стягнення спричиненої шкоди з посадової особи, яка діяла всупереч інтересам позивача, що передбачено ч. 2 ст. 63 Закону України «Про акціонерні товариства», в редакції, яка діяла на час укладення відповідних правочинів та ч. 1 ст. 90 Закону України «Про акціонерні товариства», яка діє на цей час. Зокрема, як наголошує позивач, [PERSON] , який уклав відповідні договори від імені позивача, перебуваючи на посаді голови правління, мав необхідний обсяг повноважень на вчинення відповідних правочинів, докази наявності повноважень додано до позову. Якщо посадова особа товариства діяла всупереч його інтересам, то саме ця особа і має відповідати за спричинену товариству шкоду (постанова Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»). Як відомо представнику відповідача з відкритих джерел, за фактом спричинення позивачу шкоди у відношенні колишнього голови правління позивача [PERSON] відкрито кримінальне провадження, в межах якого позивач і має можливість заявити відповідний цивільний позов про відшкодування збитків. Позивач не має права витребувати майно від відповідача, так як вона є добросовісним набувачем і майно, відповідно до ст. 388 ЦК України, у позивача витребувано бути не може. Зокрема, майнові права на нежитлове приміщення № 52а, площею 110,6 кв.м. відповідач набула у зв`язку з укладенням договору відступленням права вимоги від 03 січня 2018 року № 4, який підписано позивачем, відповідачем та попереднім власником майнових прав - [PERSON] . Вказаний договір є дійсним та не оспорюється позивачем. На момент укладення вказаного договору відступлення, кошти за майнові права вже було сплачено позивачу попереднім власником майнових прав в повному обсязі в розмірі визначеному договором, про що зазначено в п.6 договору відступлення. Укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 між позивачем та відповідачем було обумовлено договором відступлення (пп. «а» п.2 договору). У зв`язку з цим, доводи позивача про не проведення розрахунку за майнові права спростовується змістом договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018року № 4. Факт проведення повної оплати за майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 р. № 17 підтверджується актом прийому-передачі від 04 січня 2018 року (а.с. 93), в п. 1 якого зазначено, що згідно довідки № 17 м.п/1л-52а від 04 січня 2018 року покупець виконав свої обов`язки згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17, що узгоджується з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних відносинах. Крім того, до відносин позивача з [PERSON] відповідач жодного відношення не має, є добросовісним набувачем, так як придбав майно за відплатним договором, у зв`язку з цим майно від відповідача не може бути витребувано. Позивач не має права на витребування від відповідача квартири № 52а площею 140,3 кв.м, з інших фактичних підстав, а саме: - право власності на квартиру № 52а , як на об`єкт житлової нерухомості площею 140,3 кв.м., відповідач набув у зв`язку з самостійним створенням ним вказаного об`єкту нерухомого майна відповідно до декларації про готовність об`єкта № СМ 141201040918 від 13.04.2020 р. Позивач не має права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та не може його витребувати. - доводи позивача про непроведения відповідачем оплати за майнові права на нежитлове приміщення № 52а площею 110,6 кв.м. спростовуються поданими самим позивачем документами, зокрема, актом прийому-передачі від 04.01.2018р. (а.с. 93), в п.1 якого зазначено, що згідно довідки № 17 м.п/1л-52а від 04.01.2018 р. покупець виконав свої обов`язки згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 04.01.2018 р. № 17 та фактичним обставинами справи щодо проведення реєстрації права власності на майно з відповідачем, що відбувається виключно після сплати відповідачем 100 ціни майнових прав (п.5.1. договору). - право власності відповідача на нежитлове приміщення 52-а та 52-б набуто на підставі відповідних договорів, які, відповідно до ст. 204 ЦК України є дійсними; - позивач не надав жодних доказів наявності зловмисної домовленості між колишнім головою правління позивача [PERSON] та відповідачем; - зазначення позивачем про те, що ціна майнових прав на нежитлові приміщення не відповідає собівартості будівництва об`єкту нерухомого майна визначеної в декларації про готовність об`єкту до експлуатації, є безпідставною, так як відповідач придбавав не нерухоме майно, а майнові права на відповідне майно, тобто, інвестував власні кошти у будівництво. Доказів того, що саме майнові права було відчужено за заниженою ціною позивач не надав. Позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом. Зокрема, право власності на нежитлове приміщення № 52а, площею 110,6 кв.м. зареєстровано за відповідачем 16 лютого 2018 року. Право власності на нежитлове приміщення № 526, площею 35,7 кв.м. зареєстровано за відповідачем 27 червня 2019 року. З позовом АТ «Сумбуд» звернувся 22 березня 2023року, тобто, більш ніж через три роки з дати набуття відповідачем права власності на відповідні об`єкти нерухомого майна. Пропуск позивачем позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої палати Верховного суду від 13.02.2019 по справі №826/13768/16 та від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16). Враховуючи зазначене, просить суд у задоволенні позову АТ «Сумбуд» до [PERSON] відмовити (т. І а.с.133-135). 05 липня 2023 року підготовче засідання відкладено до 30 серпня 2023 року, 13 год. 00 хв. у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у Сумській області. 11 липня 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення по суті справи, в яких зазначає, що задоволення віндикациного позову по цій справі є належним та ефективним способом захисту порушеного права власності позивача. Як відомо, цивільне законодавство передбачає певну кількість способів захисту порушеного права власності, а саме: ст. 216 Цивільного кодексу України - застосування реституції (повернення незаконно отриманого за недійсним правочином). Задоволення позову за ст. 216 Цивільного кодексу України є наслідком визнання недійсним укладеного між сторонами спору правочину та призводить лише до відновлення становища, яке існувало до моменту укладення недійсного правочину між сторонами спору і не передбачає набуття позивачем права власності на спірне майно за рішенням суду (не є ефективним способом захисту з урахуванням обставин справи). Крім цього після задоволення позову про визнання недійсним правочину та, враховуючи відсутність правової підстави для набуття майна позивачем, правовідносини трансформуються у правовий режим набуття та збереження майна відповідачем без достатньої правової підстави. Задоволення позову за ст. 392 ЦК України можливе лише у випадках відсутності зобов`язальних (договірних) відносин між сторонами спору (є недопустимим способом захисту з урахуванням обставин справи, оскільки між сторонами спору укладений відповідний договір (зобов`язання) щодо спірного майна). Тобто, пред`явлення позову з використанням ст. 1212 ЦК України можливо лише субсідіарно (додатково до основних), а саме у разі неможливості застосування основних - реституції або віндикації, тому цей спосіб захисту є передчасним, оскільки в даному випадку витребування майна можливе шляхом проведення віндикації. Дослідивши та припустивши застосування всіх можливих способів захисту порушеного права (коли спірне майно знаходиться у володінні відповідача), позивач довів, що застосування інших способів захисту, на відміну від обраного, є неефективним, тому обраний позивачем спосіб захисту є ефективним. Просить врахувати письмові пояснення позивача під час розгляду справи (т. І а.с.154-157). 20 липня 2023 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Турченка С.П. надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, в якій зазначає, що позивач, з посиланням на п. 5.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 04.01.2018 р. № 17, далі - Договір, наголошує на тому, що передача відповідачу права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім актом приймання-передачі майнових прав, який між сторонами не укладався. При цьому, позивач повторно наголошує, що так як відповідач не сплатила ціну майнових прав, в порядку визначеному п. 4.1. та п. 4.2. Договору, у зв`язку з цим, відповідно з п.3.2. та п. 5.2. Договору, не отримала право власності на майнові права на об`єкт нерухомості, не набула статусу інвестора та набула право власності на майно без відповідних правових підстав. В свою, чергу, позивач наголошує, що мав отримати право власності на майно відповідно до ст. 334 ЦК України. Однак, про те, що позивач набув право власності на нежитлове приміщення № 52а, тобто, став його власником, останній не вказує, в той же час, умови Договору не визначають, що у випадку не сплати відповідачем коштів за майнові права за Договором, позивач стає власником цього майна. Позивач не вказує норми закону чи договору, яка визначає, що у разі не виконання відповідачем умови договору з оплати майнових прав, позивач набуває прав власника цього майна. В той же час, пунктом 6.2. Договору передбачено, що у разі не сплати покупцем коштів, позивач має право на розірвання договору. Більш того, спростування доводів відповідача про виконання ним умов Договору з оплати майнових прав (щодо укладення договору відступлення) позивач не наводить. Як наголошено відповідачем у відзиві, вона набула право власності на майнові права на об`єкт нерухомості нежитлове приміщенні № 52а на підставі договору відступлення права вимоги від 03.01.2018р. №4, який підписано позивачем, відповідачем та попереднім власником майнових прав - [PERSON] . Тобто, сам факт укладення вказаного договору свідчить про набуття попереднім Покупцем - [PERSON] права власності на майнові права на Об`єкт нерухомості, без набуття яких їх не можливо було б відчужити. Передача новому покупцю права власності на майнові права на Об`єкт нерухомості за актом прийому-передачі в порядку визначеному п.5.1. Договору, ні цим Договором, ні умовами договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018року № 4 не передбачено. У зв`язку з цим відповідач набула як майнові прав на Об`єкт нерухомості, так і безпосередньо право на Об`єкт нерухомості у визначеному договором порядку. Тобто, умовами договорів від 04 січня 2018 року № 17 та від 26 квітня 2019 року № 20, визначено, що реалізації майнових прав на об`єкт нерухомості здійснюється шляхом отримання об`єкта нерухомості за актом прийому-передачі. Тому саме наявність акту прийому-передачі об`єкту нерухомості, в якому чітко зазначено про оплату відповідачем майнових прав на об`єкт нерухомості, безумовно встановлює факт виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором. Відсутність у відповідача акту прийому-передачі майнових прав щодо нежитлового приміщення № 526, не вказує на невиконання нею зобов`язань за договором від 26 квітня 2019 року № 20, так як факт оплати майнових прав підтверджується змістом акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 25 червня 2019 року, довідкою від 25 червня 2019 року №20м.п./50л-н/ж. Зокрема, ст. 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність»- «Відповідальність суб`єктів інвестиційної діяльності», передбачено: «При недодержанні договірних зобов`язань суб`єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами. Сплата штрафів і неустойок за порушення умов договорів, а також відшкодування завданих збитків не звільняють винну сторону від виконання зобов`язань, якщо інше не передбачено законом або договором.». Тобто, підстав для витребування майна від особи, яка набула права на нього за інвестиційним договором, законом не передбачено. Крім того, це суперечить самому змісту інвестиційної діяльності. Відповідачка не погоджується з доводами позивача щодо трактування висновків про застосування ст. 387 ЦК України, викладених в постанові Верховного суду України від 17.02.2016р. у справі № 6-2407цс15. Просить врахувати ці заперечення при прийнятті рішення у справі (т. І а.с.160-161). 31 липня 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення по суті справи, в яких зазначає, що з урахуванням заявленої позиції відповідача стверджується, що він виконав власні грошові зобов`язання за: - договором купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17; - договором купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20. Також відповідачка вказує на ті обставини, що він виконав грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 23 жовтня 2017 року № 15, стороною якого він став на підставі договору відступлення права вимоги від 3 січня 2018 року № 4. За умовами вказаних вище договорів купівлі-продажу майнових прав позивач має право отримати від відповідача грошові кошти у визначеному розмірі, як компенсацію вартості відчужуваного майна (майнових прав). Оскільки позивач є суб`єктом господарської діяльності та має правову організаційну форму у вигляді акціонерного товариства, головною метою його діяльності є отримання прибутку від здійснення діяльності та задоволення очікувань акціонерів щодо розподілу отриманого прибутку. Реалізуючи принцип добросовісності по відношенню до відповідача, позивач виконав власні обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договором купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20, що має документальне підтвердження у вигляді передання кінцевого результату діяльності позивача (об`єкту нерухомого майна) на користь відповідача. В той же час позивач, як юридична особа та власник відчуженого на користь відповідача майна, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договір купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 розраховував отримати компенсацію витрат на створення майна та прибуток для задоволення майнових інтересів акціонерів. Стан сторін в процесі та за наслідками виконання договору купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договору купівлі-продажу майнових праввід 26 квітня 2019 року № 20, а також на момент звернення до суду не є справедливим, оскільки відповідач отримав очікуваний матеріальний результат від укладення договору, а позивач позбавлений того, на що розраховував під час укладення договору та, навіть, втратив власне майно за умови відсутності компенсації його вартості. Недобросовісна поведінка відповідача призвела до несприятливих майнових наслідків для позивача. Тому відповідач під час виконання договору не дотримався принципу справедливості, добросовісності і розумності. Підставою для задоволення вимог позивача є недоведеність відповідачем факту припинення грошового зобов`язання його належним виконанням, що передбачено ст. 599 Цивільного кодексу України, тому позивач вважає, що грошове зобов`язання відповідача за договором купівлі-продажу майнових прав від 4 січня 2018 року № 17 та договором купівлі-продажу майнових прав від 26 квітня 2019 року № 20 та договором купівлі-продажу майнових прав від 23 жовтня 2017 року № 15 не є припиненим. Відповідно до цього право власності на нерухоме майно набуто відповідачем незаконно. Просить суд врахувати письмові пояснення під час розгляду справи (т. І а.с.162-168). 30 серпня 2023 року протокольною ухвалою головуючого залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , підготовче засідання відкладено до 27 вересня 2023 року у зв`язку із залученням третьої особи та необхідності виклику його в судове засідання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2023 року закрите підготовче провадження у справі за вказаним позовом, призначено справу для розгляду по суті на 14 год. 00 хв. 02 листопада 2023 року з викликом сторін у справі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 листопада 2023 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми в справі №591/6115/23 за позовом ПрАТ «СУМБУД» до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 недійсним. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 вересня 2024 року поновлено провадження у справі, призначено до розгляду на 13 листопада 2024 року, 10 год. 00 хв. 13 листопада 2024 рокупротокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 23 січня 2025 року, 10 год.30 хв. за клопотанням представника позивача про відкладення з метою ознайомлення з матеріалами справи та надання часу для визначення з подальшим способом захисту. 23 січня 2025 року протокольною ухвалою головуючого відмовлено у задоволені клопотання представника позивача щодо відкладення розгляду справи, враховуючи ту обставину справи, що у суду відсутні відомості про те, що до сьогоднішнього дня третя особа належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно обставини обізнаності по суті розгляду спору, суд не може впевнитись, що третя особа є обізнана про них, для надання можливості скористатися процесуальними правами, подати пояснення з приводу заявлених позовних вимог, розгляд справи відкладено до 08 квітня 2025 року, 13 год. 30 хв. за клопотанням третьої особи. В судове засідання 08 квітня 2025 року з`явився представник відповідачки, який заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з хворобою представника Пономаренка В.П. Протокольною ухвалою головуючого в задоволенні клопотання представника позивача щодо відкладення розгляду справи відмовлено в зв`язку з ненаданням доказів перебування представника на лікарняному та відомостей про неможливість забезпечення участі іншим представником позивача. Суд, заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Під час судового розгляду встановлено, що Відповідно до договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018 року № 4, укладеного між ПрАТ «Сумбуд» в особі Голови правління [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач відступив відповідачці, а відповідачка набула право вимоги, належне [PERSON] , і стає кредитором за договором купівлі-продажу майнових прав № 15 від 23 жовтня 2017 року між [PERSON] і АТ «Сумбуд» (Боржник). За цим Договором [PERSON] набуває право вимагати від ПрАТ «Сумбуд» належного виконання наступних обов`язків: укласти договір купівлі-продажу майнових прав на придбання нежитлового приміщення № 52-а за адресою [ADDRESS] . Згідно п. 5 цього договору боржник, підписуючи даний Договір, підтверджує відсутність заперечень проти вимог нового кредитора та погоджується із зміною Кредитора по Договору купівлі-продажу майнових прав № 10 від 11 липня 2017 року. У відповідності до п.п. 6, 8 вказаного договору до [PERSON] переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків Боржника, в тому числі кошти сплачені [PERSON] зараховуються як внесок [PERSON] в сумі 212440,00 грн у т.ч. ПДВ 3540,67 грн. Після виконання всіх зобов`язань, пов`язаних з цим договором [PERSON] зобов`язується компенсувати [PERSON] вартість майнових прав в сумі 212440,00 грн., у т.ч. ПДВ 3540,67 грн., після чого [PERSON] втрачає майнові права на нежитлове приміщення № 52а згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 15 від 23 жовтня 2017 року між [PERSON] і АТ «Сумбуд» (т. І а.с.136). 04 січня 2018 року між ПрАТ «Сумбуд» в особі Голови правління [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 17. Предметом за цим договором є майнові права на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 110,60 м2 , поверх 11. Відповідно до пункту 3.2 зазначеного договору продавець здійснює передачу майнових прав на об`єкт нерухомості та безпосередньо об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених у статті 5 цього договору, за умови належного і повного виконання покупцем всіх прийнятих на себе зобов`язань за даним договором. Пунктами 4.1 - 4.2 цього договору передбачено, що ціна майнових прав на об`єкт нерухомості на дату укладення даного договору складає 212440,00 грн, у т.ч. ПДВ - 35406,67 грн. Сплата грошових коштів, зазначених у п. 4.1 договору проводиться покупцем в національній валюті України, шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця або внесенням готівки або іншим шляхом згідно законодавства України в строк до 04 січня 2018 року. Як передбачено пунктами 5.1, 5.2 зазначеного договору, передача покупцю права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав, визначеної п. 4.1 цього договору. Передача об`єкта нерухомості покупцю як власнику майнових прав на об`єкт нерухомості здійснюється після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що підтверджується отриманим сертифікатом відповідності закінченого будівництвом об`єкта. Передача об`єкта нерухомості покупцю проводиться по акту прийому-передачі об`єкта нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін не пізніше ніж через 60 календарних днів з дня настання кожної з наступних подій: 1) закінчення робіт з надання об`єкту нерухомості обумовленого цим договором стану, в тому числі оздоблювальних робіт; 2) введення об`єкта будівництва в експлуатацію; 3) проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомості бюро технічної інвентаризації і виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості (т. І а.с.39-46). Згідно довідки від 21 березня 2023 року № 5/21 ПрАТ «Сумбуд» за даними бухгалтерського обліку існує заборгованість на рахунку 3612 (Розрахунки з покупцями майнових прав) [PERSON] за купівлю нежитлового приміщення [ADDRESS] по договору купівлі-продажу майнових прав № 17 від 04 січня 2018 року. Також по рахунку [NUMBER] (Квартири) зроблена проводка згідно акту прийому-передачі квартир № б/н від 04 січня 2018року. Станом на 21 березня 2023 року грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових прав № 17 від 04 січня 2018 року на поточні рахунки АТ «Сумбуд» та до каси підприємства не надходили (т. І а.с.13). Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої управління ДАБК у Сумській області 30 березня 2017 року, ПАТ СУМБУД закінчив будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно п. 15 Декларації загальна площа квартир становить 5277,32 грн. Згідно п. 21 Декларації зафіксовано кошторисну вартість будівництва корпусу 28, яка складає 38866,00 грн. (т. І а.с.23-29). Повноваження голови правління ПрАТ «СУМБУД» на момент укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 визначено Статутом ПрАТ «СУМБУД» (т. І а.с.20-22), контрактом з керівником виконавчого органу ПрАТ «СУМБУД» (т. І а.с.30-31). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, дата формування 16 лютого 2023 року, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (т. І а.с. 34). 04 січня 2018 року між [PERSON] та позивачем укладено акт прийому-передачі нежитлового приміщення, згідно якого позивач передає на користь [PERSON] нежитлове приміщення № 52а у житловому будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 110,60 кв.м. (т. І а.с. 38, 93). Згідно заяви, що засвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М., реєстровий номер 372, [PERSON] , в особі представника [PERSON] , який діє на підставі довіреності посвідченої від 05.01.2018 року № 25, просить об`єднати належні [PERSON] на праві власності квартири згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційні номери об`єкті нерухомого майна 1862141559101 та,1490261959101) в 1 (одну) житлову квартиру загальною площею 140,3 кв.м., житловою площею 61,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] та зареєструвати право власності на вказану вище, квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (т.І а.с.78-80). 26 квітня 2019 року між ПрАТ «Сумбуд» в особі Голови правління Бритова О.Б. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 20, за умовами якого позивач продає, а відповідач придбає майнові права на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 52б, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,7 кв. м. Майнові права на об`єкт нерухомості полягають у праві набути право власності на нерухоме майно після введення в експлуатацію об`єкта будівництва (т.І. а.с.82-88). 25 червня 2019 року між ПрАТ «Сумбуд» в особі Голови правління Бритова О.Б. та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 20 (т. І а.с.91-92). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 лютого 2018 року, [PERSON] є власницею нежитлового приміщення загальною площею 110,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] приміщення 52 а (т. І а.с.137). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 липня 2019року, [PERSON] є власницею нежитлового приміщення загальною площею 35,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] приміщення 52 б (т. І а.с.138). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2020 року [PERSON] є власницею квартири, об`єкта житлової нерухомості загальною площею 140, 3 кв.м., житловою площею 61,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] приміщення 52 а (т.І а.с.139). Згідно довідки АТ «Сумбуд» від 25 червня 2019 року № 20 м.п./50л-н/ж ПрАТ «Сумбуд» (Продавець ) [PERSON] (покупець) згідно з договору купівлі-продажу майнових прав № 20 від 26 квітня 2019 року та додатковою угодою № 1 від 25 червня 2019 року оплатила 35,70 м2 (тридцять п`ять цілих сімдесят сотих) загальної площі об`єкта інвестування і виконав всі свої обов`язки пов`язані з цим Договором. Вказано, що довідка є документом, що підтверджує право Довірителя на отримання у власність, згідно з Договором, закріпленого за ним Об`єкта інвестування (т.І а.с.140). Відповідно до довідки від 04 січня 2018 року № 17м.п./1л-52а ПрАТ «Сумбуд» (Продавець) підтверджує, що [PERSON] (покупець) згідно з договору купівлі-продажу майнових прав № 17 від 04 січня 2018 року та додатковою угодою № 1 від 04 січня 2018 року оплатила 110,60 м2 (Сто десять цілих шістдесят сотих) загальної площі об`єкта інвестування і виконав всі свої обов`язки пов`язані з цим Договором. Вказано, що довідка є документом, що підтверджує право Довірителя на отримання у власність, згідно з Договором, закріпленого за ним Об`єкта інвестування (т. І а.с.179). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/6115/23 за позовом ПрАТ «СУМБУД» до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року №17, в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року №17 - відмовлено в зв`язку з необґрунтованістю (т. І а.с.247-249). Постановою Сумського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 березня 2024 року залишено без змін (т. І а.с.250). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження№ 61-1178св20)). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). У статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частин першої та третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (див. постанови Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 135/1283/22 (провадження № 61-18590св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 135/203/23(провадження№ 61-18733св23), від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19 (провадження № 61-5839св22) та ін.). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19) зазначено, що відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тож в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (провадження № 61-22897св18) зроблено висновки, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову за статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18), від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19) вказано, що обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21) зауважено, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 551/1324/19-ц (провадження № 61-21254св21) вказано, що при вирішенні позовів про визнання правочину, вчиненого керівником юридичної особи внаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною договору, приписи частини першої статті 232 ЦК України підлягають застосуванню, оскільки орган юридичної особи (уповноважений керівник), який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи, створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В той же час позивачем не доведено наявність у діях представника ПрАТ «Сумбуд» в особі Голови правління Бритова О.В. та відповідачки [PERSON] зловмисної домовленості при укладенні договорів купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 та від 26 квітня 2019 року № 20, а також невідповідність умов договору вимогам чинного законодавства. Виходячи з матеріалів справи, у пункті 4.2 укладеного між позивачем та відповідачкою договору купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 передбачено, що сплата грошових коштів, зазначених у п. 4.1 договору проводиться покупцем в національній валюті України, шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця або внесенням готівки або іншим шляхом згідно законодавства України в строк до 04 січня 2018 року (т. І а.с.39-46). Водночас, у пунктах 6, 7, 8 укладеного між ПрАТ «Сумбуд», [PERSON] та [PERSON] тристороннього договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018 року сторони погодили, що до [PERSON] переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків АТ «Сумбуд», в тому числі кошти сплачені [PERSON] зараховуються як внесок [PERSON] в сумі 212440, 00 грн., у т.ч. ПДВ - 35406, 67 грн. Після виконання всіх зобов`язань пов`язаних з цим договором [PERSON] зобов`язується компенсувати [PERSON] вартість майнових прав в сумі 212440, 00 грн. у т.ч. ПДВ 35406, 67 грн після чого [PERSON] втрачає майнові права на нежитлове приміщення № 52 а згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 15від 23 жовтня 2017 року укладеного між [PERSON] і ПАТ «Сумбуд». Таким чином, за умовами тристороннього договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018 року, стороною за яким було, у тому числі і ПрАТ «Сумбуд», у відповідачки [PERSON] виник обов`язок щодо сплати вартості майнових прав саме [PERSON] в якості компенсації сплаченого нею внеску у сумі 212440, 00 грн., у т.ч. ПДВ - 35406, 67 грн. У зв`язку із зазначеним, необґрунтованими є доводи позивача про те, що від [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових прав від 04 січня 2018 року № 17 не надходили, оскільки у відповідачки виник обов`язок зі сплати грошових коштів саме [PERSON] , яка відступила їй право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав № 15 від 23 жовтня 2017 року. Позивач ПрАТ «Сумбуд», як сторона тристороннього договору відступлення права вимоги від 03 січня 2018 року, підписуючи цей договір, підтвердив відсутність у нього заперечень щодо визначеного сторонами порядку оплати вартості майнових прав. Крім того про виконання [PERSON] умов договору купівлі-продажу майнових прав № 17 від 04 січня 2018 року свідчать довідки ПрАТ «СУМБУД» від 04 січня 2018 року № 17м.п/1л-52апро 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця та від 25 червня 2019 року № 20м.п/50л-н/ж, а також акт прийому-передачі квартир від 04 січня 2018 року. За таких обставин під час судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували на наявність у відповідачки обов`язку по поверненню ПрАТ «Сумбуд» нерухомого майна, а тому позовні вимоги про витребуваня з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь ПрАТ «СУМБУД» нерухомого майна не можуть бути задоволені. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Оскільки в позові відмовлено, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами першою-третьою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частин першої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 26 червня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Турченком С.П. укладено Договір по надання правової допомоги (т. І а.с. 142), за умовами якого адвокат надає клієнту правову допомогу з представництва його інтересів та захисту прав Клієнта у справі № 591/2320/23. Згідно п.3 Договору розмір гонорару адвоката визначається додатковою угодою. Відповідно до додаткової угоди до договору про надання правової допомоги б/н від 26 червня 2023року, розмір гонорару Адвоката та строки його сплати Клієнтом визначаються наступним чином: попередня оплата в розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень, еквівалент 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, що включає в себе: ознайомлення з наявними у Клієнта документами, з`ясування у Клієнта фактичних обставин справи, правовий аналіз наявних документів та фактичних обставин справи, консультування Клієнта за результатами проведеного аналізу документів та фактичних обставин справи, визначення позиції Клієнта у справі, підготовка і подання позову до суду та інших необхідних процесуальних документів (заяв по суті, клопотань, пояснень тощо), безпосередня участь Адвоката у судовому розгляді справи до моменту прийняття судом першої інстанції рішення або ухвали, якою завершується розгляд справи, консультування Клієнта протягом розгляду справи судом (т. І а.с.143). Факт оплати зазначеної суми гонорару підтверджено квитанцією до прибуткового ордера №1 від 26 червня 2023 року у розмірі 20000,00 грн. (т. І. а.с.173), квитанцією до прибуткового ордера №1 від 25 липня 2023 року у розмірі 15000,00 грн. (т. І,, а.с.174), квитанцією до прибуткового ордера №1 від 25 серпня 2023 року у розмірі 11500,00 грн. (т.І. а.с. 175). Беручи до уваги порядок подачі доказів, складність судової справи, оцінюючи співмірність витрат зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідність їх за критерієм реальності, розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є документально підтвердженими, проте доцільним є стягнути з відповідача в розмірі 10000 грн. 00 коп., зменшивши заявлену суму до стягнення. У відповідності до ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених ПрАТ «СУМБУД» позовних вимог, наявні правові підстави для скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 квітня 2023 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved