Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 05.01.2023 позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 5 868,26 грн. та судові витрати: судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.. 07.03.2023 приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71220006 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа. На час звернення до суду, рішення від 05.01.2023 не виконано. Позивач вважає, що відповідач порушив грошове зобов`язання, а тому, враховуючи положення ч. 2 ст. 625\~ЦПК України, зобов`язаний сплатити інфляційні втрати та три відсотки річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №275/738/22 06.01.2023 та до дня подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу 09.02.2025. Згідно з розрахунками позивача, загальний розмір інфляційних втрат за вказані періоди складає 1 037,10 грн., загальна сума 3 відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 06.01.2023 по 09.02.2025 складає 369,46 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та здійснити розподіл судових витрат. Процедура та позиції сторін Ухвалою судді від 17.02.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом (повідомленням) учасників справи. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися, позивач надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався. На підставі\~ст. 280 ЦПК України\~та враховуючи те, що представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по ній, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 28.04.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення, повідомив про оголошення повного рішення 30.04.2025. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 05.01.2023 позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] завдану шкоду в розмірі 5\~868,26 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн., судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2\~000 грн. (справа №275/738/22). Рішення суду набрало законної сили 07.02.2023 (а.с.4-5). Ухвалюючи рішення, суд встановив, що 07.04.2020 року в смт. Брусилів мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «ГАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «ГАЗ» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками. Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 29.04.2020 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, 130 КУпАП. ФОП [PERSON] звернувся до приватного виконавця Лужинецького П.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. Згідно відповіді на запит з автоматизованої системи виконавчого провадження від 10.02.2025, 07.03.2023 приватним виконавцем Лужинецьким П.В. винесено постанову, якою відкрито виконавче провадження № АСВП 71220006 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитків в порядку регресу в розмірі 7\~274,82 грн.. Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 05.01.2023 на час звернення до суду не виконане (а.с.6). Згідно з розрахунком заборгованості від 10.02.2025, період прострочення грошового зобов`язання - з 06.01.2023 по 09.02.2025; кількість днів 766; сума боргу 5\~868,26 грн., інфляційне збільшення 1\~037,10 грн.; штрафні санкції 369,46 грн.; заборгованість разом 7\~274,82 грн. (а.с.7). Інших доказів по суті позову не надано. Законодавство, оцінка доводів сторін, мотиви застосування норм права та висновки суду по суті спору Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4\~ст. 82 ЦПК України). Частиною другою\~статті 625 ЦК України\~визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга\~статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми. Платежі, встановлені\~ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц). Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати від 08 листопада 2018 року в справі № 127/15672/16, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Про це ж зазначалося в постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 310/11534/13 та від 4 червня 2019 року в справі № 916/190/18. Велика Палата прийшла до висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача в цій частині. В цій же постанові Великої Палати Верховного Суду висловленої в постанові Великої Палати від 08 листопада 2018 року в справі № 127/15672/16, зазначено, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Так, рішення суду про стягнення з відповідача коштів на користь позивача було ухвалено 05.01.2023, вступило в законну силу 07.02.2023. Тобто, з 07.02.2023 у відповідача виник обов`язок до виконання рішення суду, а у позивача право на стягнення сум за ст.625 ЦК України. До суду позивач звернувся в 09.02.2025 року. Судом встановлено, що між сторонами наявне грошове зобов`язання, яке в даному випадку відповідно ч. 5\~ст. 11 ЦК України\~виникло саме з рішення суду, яке набрало законної сили 07.02.2023, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, розмір заборгованості відповідача підтверджена рішенням суду, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України, а у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України. Вказане вище узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, зазначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до абз. 2 п. 22.1\~ст. 22ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. п. «а» п. 38.1\~ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати\~регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто з моменту виплати страховиком страхового відшкодування у останнього виникає право на звернення до суду з відповідним позовом. Сам по собі факт звернення до суду з позовом, на переконання суду, не породжує у відповідача обов`язку відшкодування шкоди у порядку регресу. Позивачем здійснюється нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.01.2023 по 09.02.2025, тобто з дати, наступної за датою винесення судом рішення у справі №275/738/22. Суд не погоджується з наданим розрахунком, оскільки у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних з дати набрання рішенням законної сили, тобто з 07.02.2023, а отже, розрахунок має бути проведений з 07.02.2023 по 09.02.2025. Також у розрахунку зазначено дату закінчення періоду, за який обраховується заборгованість 09.02.2025 (дата звернення з позовом до суду), проте позивачем не враховано індекс інфляції за січень 2025 та лютий 2025, який суд включає в розрахунок. Так, розмір простроченого грошового зобов`язання складає 5\~868,26 грн., за період з 07.02.2023 по 09.02.2025 пройшло 734 дні. Таким чином, розмір 3% річних за час прострочення складає 354,02 грн. (5\~868,26 х\~3% х 734 : 365 = 354,02 грн.) Рівень інфляції за період з 07.02.2023 по 09.02.2025 склав 1,190851 (індекс інфляції: за лютий 2023 (100,7%:100) х за березень 2023\~(101,5%:100) х за квітень 2023\~(100,2%:100) х за травень 2023\~(100,5%:100) х за червень 2023\~(100,8%:100) х липень 2023 (99,4%:100) х за серпень 2023 (98,6%:100) х за вересень 2023 (100,5%:100) х за жовтень 2023 (100,8%:100) х за листопад 2023 (100,5%:100) х за грудень 2023 (100,7%:100) х за січень 2024 (100,4%:100) х за лютий 2024 (100,3%:100) х за березень 2024 (100,5%:100) х за квітень 2024\~(100,2%:100) х за травень 2024\~(100,6%:100) х за червень 2024 (102,2%:100) х за липень 2024\~(100,0%:100) х за серпень 2024\~(100,6%:100) х за вересень 2024 (101,5%:100) х за жовтень 2024 (101,8%:100) х за листопад 2024 (101,9%:100) х за грудень 2024 (101,4%:100) х за січень 2025 (101,2%:100) х за лютий 2025 (100,8%:100) = 1,19085132). Розмір інфляційних втрат за період прострочення складає 1\~119,97 грн. (5\~868,26 х 1,19051 х 5\~858,26 = 1\~119,97 грн.). Отже, загальний розмір заборгованості за 3% річних та інфляційними втратами становить 1\~473,99 грн. (354,02 грн. + 1\~119,97 грн. = 1\~473,99 грн.). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13\~ЦПК України). Позивач просить задовольнити позов на суму 1\~406,56 грн., тому суд, діючи за принципом диспозитивності, не виходить за межі позовних вимог та задовольняє позов про стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційними втратами на суму 1\~406,56 грн.. Розподіл судових витрат Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично\~та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності),\~а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI,\~враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Судом встановлено, що адвокатом Самойленком П.М. надано наступні послуги: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, складання позовної заяви та підготовка документів до неї, подання позовної заяви до суду (витрачено 5 годин). На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано наступні докази: договір про надання правової допомоги №01.11.2022 від 01.11.2022 (а.с.8), додаткова угода №67 від 08.11.2022 (а.с.9), акт здачі-прийняття робіт від 08.11.2024 (а.с.10), платіжна інструкція Р24А3485757813D1124 (а.с.11). Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 968,96 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3\~000 грн., які є обґрунтованими, відповідають критеріям розумної необхідності та реальності таких витрат. Заяв про розподіл інших витрат не надійшло.

Outcome: approved