Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

1.Описова частина. В серпні 2023 р. позивач заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому, просить: 1) визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,6 кв. м, житловою площею 24,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1633131480000) відумерлого та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141); 2) витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40,6 кв. м, житловою площею 24,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1633131480000). 1.1. Стислий виклад позиції. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською міською прокуратурою виявлено факт незаконного вибуття квартири [ADDRESS] , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади. Встановлено, що за інформацією КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1999, виданого Відділом приватизації житла Подільського району на підставі розпорядження Подільської районної державної адміністрації міста Києва № 1573 від 29.11.1999. Відомості про відчуження квартири в бюро відсутні [PERSON] , [INFO] , помер - [INFO] у віці 66 років. Паспорт померлого при реєстрації не здано, витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання не видано. Відповідно до листа Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.05.2023 № 106-3963 станом на 01.01.2014 у квартирі [ADDRESS] зареєстрованою значилась 1 особа - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 14.10.1986 по теперішній час. За інформацією Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України від 18.05.2023 № 879/33.7-80 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів про шлюб, розірвання шлюбу, народження/смерть батьків, дітей, братів, сестер [PERSON] не виявлено. Згідно з даними зі Спадкового реєстру, наданих Шостою та Чотирнадцятою Київськими державними нотаріальними конторами Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори відсутні. Проте, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І., про що зроблено запис в реєстр за № 1587. Вказаний договір укладено 05.10.2018 між [PERSON] (продавець), від імені якого на підставі довіреності в порядку передоручення від 07.08.2018 діяв [PERSON] , та [PERSON] (покупець). За п. 3 вказаного договору об`єкт належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1996, виданого Комісією по приватизації житлового фонду ВАТ «Більшовик» м. Києва, згідно з розпорядженням (наказом) від 12.11.1996 № 173/9, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва в реєстрову книгу за № 7261 від 26.11.1996. Крім того, на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Канівець Л.М. 07.08.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , номер запису 27706042 від 07.08.2018. Стосовно шахрайського завододіння квартирою [ADDRESS] у провадженні СУ ГУ Національної поліції в місті Києві перебуває кримінальне провадження № 12023100000000101 від 06.02.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, матеріали якого виділено з кримінального провадження № 12015100100001478 від 10.02.2015. Досудовим розслідуванням установлено, що [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] упродовж 2016-2018 років, використовуючи підроблені документи, заволоділи об`єктами нерухомості, розташованими у місті Києві, в тому числі, і спірною квартирою. Так, у 2018 році з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння правом власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] виготовив завідомо підроблені документи, що посвідчують право власності на вказану квартиру за [PERSON] , а саме: свідоцтво про право власності на житло від 12.11.1996, видане Комісією по приватизації житлового фонду ВАТ «Більшовик» м. Києва, згідно з розпорядженням (наказом) від 12.11.1996 № 173/9, відповідно до якого [PERSON] зазначений власником цієї квартири, довідку КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-9582 (И-2018) від 20.08.2018 та технічний паспорт на квартиру, виготовлений ТОВ «Б-Т-І», у яку було внесено завідомо неправдиві відомості про те, що власником квартири є [PERSON] . При цьому, [PERSON] в дійсності ніякого відношення до квартири не мав. У подальшому, [PERSON] залучив до реалізації своїх злочинних намірів [PERSON] , який, діючи на підставі переданої йому [PERSON] довіреності № 12236 від 07.08.2018 щодо уповноваження [PERSON] представляти інтереси [PERSON] , 07.08.2018, знаходячись в Центрі надання адміністративних послуг Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, надав для проведення державної реєстрації завідомо підроблені правовстановлюючі документи на квартиру, на підставі яких державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Канівець Л.М. здійснено реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] . Після цього, [PERSON] за попередньою змовою із [PERSON] , знаходячись в приміщенні приватного нотаріуса Разумової О.М., надали їй для виготовлення і посвідчення договору купівлі-продажу квартири пакет необхідних документів, серед яких були вищезазначені підроблені правовстановлюючі документи на квартиру, на підставі яких 05.10.2018 приватним нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , продав квартиру [PERSON] . У кримінальному провадженні № 12015100100001478 14.01.2019 складено повідомлення про підозру [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 190, ч. З ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України. У зв`язку із переховуванням [PERSON] та [PERSON] від органів досудового розслідування, 01.02.2019 їх оголошено у розшук. У подальшому, у зв`язку із встановленням місцезнаходження підозрюваного [PERSON] , кримінальне провадження за його підозрою виділено в окреме кримінальне провадження № 12023100000000101. Таким чином, після смерті [PERSON] [INFO] у Подільському районі міста Києва відкрилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] , яка за відсутності у померлого спадкоємців за законом та заповітом має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради відповідно до ст. 1277 ЦКУ. Зазначає, що на підставі розпорядження Подільської районної державної адміністрації міста Києва № 1573 від 29.11.1999 відділом приватизації житла Подільського району [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру, зареєстроване КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Дані про реєстрацію права власності на квартиру за іншими особами в бюро відсутні. Отже, саме [PERSON] , який постійно проживав у квартирі [ADDRESS] , використано право на її приватизацію. Рішень про передачу квартири у власність [PERSON] уповноваженим органом приватизації не приймалось, право власності на спірну квартиру за [PERSON] в органах технічної інвентаризації не реєструвалось. При цьому, державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1996 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ, Канівець Л.М. проведено лише 07.08.2018, тобто вже після смерті дійсного власника спірного майна - [PERSON] . Крім того, [PERSON] ніколи не проживав у спірній квартирі, а отже, не міг в установленому законом порядку оформити свідоцтво про право власності на вказане житло. Допитаний 08.10.2018 в якості свідка у кримінальному провадженні [PERSON] пояснив, що він проживає в с. Косогорівка Ярмолинецького району Хмельницької області. Постійного місця проживання в місті Києві не має. Про те, що на його ім`я зареєстрована квартира [ADDRESS] він нічого не знає. Ніякого відношення до квартири не має, за вказаною адресою ніколи не був, до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не звертався. Таким чином, питання щодо передачі квартири у приватну власність [PERSON] уповноваженим органом не вирішувалось, свідоцтво про право власності на це майно вказаній особі не видавалось, у зв`язку з цим, свідоцтво про право власності на житло від 12.11.1996 Комісії по приватизації житлового фонду ВАТ «Більшовик» м. Києва, є нікчемним документом та не є підставою для виникнення у [PERSON] права власності на спірну квартиру. Зважаючи на те, що [PERSON] не набув право власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, тому він та наступний набувач - [PERSON] не були власниками спірної квартири і не мають жодних законних прав розпоряджатися нею. Таким чином, зібраними матеріалами у їх сукупності доведено, що [PERSON] , який безвідплатно набув право власності на квартиру, є недобросовісним набувачем спірного майна, оскільки достеменно знав про наявність перешкод щодо укладання договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2018 р. з [PERSON] від 18.10.2018, [PERSON] від 06.02.2023, та є підставою для витребування спірного нерухомого майна у [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради відповідно до ст.ст. 387,400 ЦКУ. Ухвалою від 10.08.2023 р. відкрито провадження з призначенням розгляду справи в порядку загального позовного провадження. В жовтні 2023 р. представником Київської міської ради, через канцелярію суду, подано пояснення, в яких підтримує позовні вимоги заступника Керівника міської прокуратури в повному обсязі. В грудні 2023 р. представником відповідача - адвокатом Бутком Д.Г., через канцелярію суду, подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Обґрунтовуючи тим, що КМР мала самостійно вжити заходи у розумні строки (починаючи з 23.05.2023) для захисту своїх нібито порушених прав, однак вже 25.07.2023 р. прокуратура повідомила КМР про те, що вони пред`являють до суду дану позовну заяву, що є прямим порушенням ст. 23 Про прокуратуру, адже були повідомлені, що саме департамент будівництва та житлового забезпечення м. Києва здійснює представництво КМР у судових установах. Позовна заява була подана 28.07.2023 р. Прокурору м. Києва стало відомо про порушення прав Київської міської ради 14.01.2019 із повідомлення із підозру і тому саме з цього часу має відраховуватися строк позовної давності, який сплив 14.01.2022 р., а тому строк позовної давності вважається таким, що пропущений. Доводи позивача щодо права власності є недопустими доказами, а саме: свідоцтво про право власності на житло від 29.11.1999 р., розпорядження від Подільської районної державної адміністрації від 29.11.1999 р. № 1573, заява [PERSON] про передачу йому спірних квартири в приватну власність та довідки про склад сім`ї, які були отримані як відповіді на запити. Тому, що не встановлено, на підставі чого такі запити направлялися і в рамках яких кримінальних проваджень, адже в разі якщо такі запити направлялися в рамках інших кримінальних проваджень, дозвіл на розголошення яких не надано до матеріалів справи, то вважаються, що отримані з грубим порушенням законодавства є недопустимими. Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 06 листопада 2018 року справа №822/551/18 При цьому Позивач, коли заперечує права власності на квартиру за [PERSON] жодним чином, не доводить що документи які підтверджують за ним права власності є недійсними, а лише посилається на протоколи допитів, які як вже було зазначено є недопустимими доказами. Тим більше враховуючи, що право власності н житло [PERSON] було видано раніше ніж [PERSON] і зовсім другим органом. Позивач не спростовує та не визнає недійсним: розпорядження від 12.11.1996 року №173/9 виданого комісією по приватизації житлового фонду ВАТ «БІЛЬШОВИК» м. Київ; реєстраційну дію а саме внесення запису в БТІ м. Києва в реєстрову книгу за №' від 26.11.1996 року. Позивач не надає такі документи до матеріалів справи та не посилається на незаконність. Згідно чинного законодавства станом на момент реєстрації права власності за [PERSON] , приватизувати майно можна лише тоді, коли це майно належить відповідній громаді. А тому позивач не доводить, що станом на момент приватизації квартира [PERSON] право власності на квартиру було саме у Подільської районної державної адміністрації, а не у ВАТ «БІЛЬШОВИК» м. Київ. З огляду на те, що жодного належного доказу права власності за Подільської районною державною адміністрацією до моменту приватизації квартири до суду, надано, отже право позивача не порушене. Тим більше позивач не наводить доводи переваги реєстрації в органах БТІ права власності на квартиру за [PERSON] над такою реєстрацією права власності за [PERSON] враховуючи той факт, що таке право було зареєстровано раніше на три роки. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Таким чином, через відсутність доказів порушень зі сторони відповідача, він являється добросовісним набувачем і тому витребувати квартиру з його володіння неможливо. В січні 2024 р. Київською міською прокуратурою, через канцелярію суду, подано відповідь на відзив позовної заяви та заперечення на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, в якій заперечили проти доводів відповідача. Мотивуючи тим, що як вбачається з листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.05.2023, який міститься в матеріалах справи, Київська міська рада жодних заходів реагування не вжила, а просила Київську міську прокуратуру пред`явити відповідний позов, допустивши при цьому бездіяльність та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури. Вказане свідчить про неналежність виконання своїх обов`язків з боку Київської міської ради та дотримання прокурором порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо своєчасного інформування відповідного органу влади про виявлені порушення інтересів держави та необхідність їх захисту. Таким чином, порушення інтересів держави та бездіяльність Київської міської ради щодо їх захисту, є безумовною підставою для вжиття прокурором заходів реагування в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Невжиття Київською міською радою заходів реагування протягом 2,5 місяців після того, як їй стало відомо про порушення інтересів територіальної громади, повинно кваліфікуватись як неналежна діяльність щодо захисту державних інтересів. Таким чином, Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась, переклавши функцію щодо захисту інтересів держави на прокурора. При цьому, неналежне здійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київради, яка будучи уповноваженим державою суб`єктом по захисту відповідних інтересів державою суб`єктом по захисту відповідних інтересів, ефективних дій по усуненню викладених в позові порушень не вживала. Таким чином, наведене свідчить про бездіяльність компетентного органу, оскільки він знав про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся з відповідним позовом у розумний строк. Таким чином, доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даному спорі є необґрунтованими безпідставними. Доводи представника відповідача про те, що строк позовної давності почав свій перебіг з 12.10.2018 - дати внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу, та- з 14.01.2019 - дати повідомлення про підозру [PERSON] , є хибними. Дата внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення автоматично не може вважатись початком відліку позовної давності, оскільки сам факт внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про те, що набувачі майна права на нього в установленому законом порядку не набували, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення. Крім того, повідомлення про підозру [PERSON] не свідчить про закінчення досудового розслідування кримінального провадження. При цьому, з 01.02.2019 підозрюваний [PERSON] перебував у розшуку, а кримінальне провадження було зупинено. У зв`язку із встановленням місцезнаходження [PERSON] , досудове розслідування у кримінальному провадженні 24.01.2023 відновлено, 06.02.2023 проведено додатковий допит підозрюваного, а 21.04.2023 останньому змінено раніше повідомлену підозру та повідомлено нову підозру. Під час додаткового допиту 06.02.2023 підозрюваний [PERSON] , зокрема, засвідчив, що лише у лютому 2023 року він зрозумів, що [PERSON] у 2016-2017 роках систематично вчиняв протиправні дії, в тому числі зі спірною квартирою, а його використовував внаслідок юридичної необізнаності. Крім того, 21.02.2023 Київським науково-дослідним експертно- криміналістичним центром МВС України проведено судову почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що: підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис заявника» заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію квартири [ADDRESS] за [PERSON] від 07.08.2018 виконаний [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПРОДАВЕЦЬ:» договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2018, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за реєстровим № 1587 виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІД11 ПО:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що [PERSON] , [INFO] , у 2018 році не здійснював продажу будь-якого нерухомого майна виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] , виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] , як представник [PERSON] повідомляє, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою [ADDRESS] , виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння. Отже, на момент внесення відомостей до ЄРДР та повідомлення про підозру [PERSON] від 14.01.2019 інформація про незаконність вибуття спірного об`єкту не була підтверджена необхідними доказами та потребувала встановлення в рамках проведення слідчих дій. Об`єктивно встановити незаконність набуття права власності на майно залежить від наявності усіх необхідних для цього документів, на підставі яких можна встановити такі порушення. Для обрання вірного способу захисту і ефективного поновлення порушених прав та інтересів перед підготовкою позову необхідно було встановити: чи увійшло спірне майно до спадкової маси [PERSON] ; обставини його вибуття після смерті спадкодавця; учасників правовідносин щодо його відчуження; отримати інформацію та документи від нотаріусів, з реєстраційних та інвентаризаційних справ, тексти правочинів, на підставі яких відчужувалось майно, провести інші дії, спрямовані на одержання інформації та документів, необхідних для доведення правової позиції в суді. Таким чином, перебіг строку позовної давності повинен починатися не від дня внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР або дня повідомлення про підозру, а з часу встановлення належної документальної фіксації порушення прав територіальної громади на відумерле майно, зокрема, закріплення цього факту у протоколах допиту свідків, даних БТІ, висновку експерта та в інших документах, які містяться в матеріалах кримінального провадження. При цьому, закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом з моментом перереєстрації майна, а пов`язує з моментом, коли особа дізналася про вибуття. Крім того, самі по собі обставини реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем не свідчать про незаконність його відчуження. Для встановлення факту відчуження нерухомого майна поза волею дійсного власника, без законних підстав, необхідно отримати підтверджуючі докази. Також, необхідно взяти до уваги, що набувачами вживались заходи щодо приховування порушення прав територіальної громади на майно, які виразились не тільки у наданні для реєстрації прав власності документів, які у встановленому законом порядку не видавались, не посвідчувались та не реєструвались, а й те, що підозрювані [PERSON] та [PERSON] тривалий час знаходились у розшуку, що спричинило зупинення кримінального провадження на тривалий термін, що з незалежних від позивача причин утруднювало можливість встановлення усіх обставин вибуття спірного майна, а їх встановлення потребувало проведення певного обсягу дій, що створило об`єктивні складнощі для власника довідатись про порушення його прав раніше. Крім того, Київрада не була стороною правочинів та учасником реєстраційних дій, що стосуються спірної квартири, а отже не могла знати про їх існування. Про порушене право територіальна громада дізналась з листа Київської міської прокуратури від 04.05.2023. Отже, вихідною точкою для початку перебігу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом у Київської міської ради є травень 2023 року - з листа Київської міської прокуратури від 04.05.2023. У матеріалах справи відсутні докази того, що Київська міська рада довідалась про порушення своїх прав раніше. Київській міській прокуратурі про обставини незаконного відчуження спірної квартири стало відомо під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням кримінального провадження після додаткового допиту підозрюваного [PERSON] 06.02.2023, отримання висновку судової почеркознавчої експертизи від 21.02.2023, листа Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві від 18.05.2023, який підтверджує відсутність родичів у померлого [PERSON] та витягів зі Спадкового реєстру від 21.06.2023 та 21.07.2023, які підтверджують відсутність заведених спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину, укладення спадкових договорів і заповітів. При цьому, прокуратурою надано Київраді можливість самостійно вжити заходи реагування в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Лише після встановлення факту бездіяльності Київради, Київською міською прокуратурою у липні 2023 року подано позов. Порушуючи питання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, відповідач також не надав доказів того, що прокурору було відомо чи могло бути відомо про обставини незаконного відчуження спірного нерухомого майна раніше. Навіть, якщо припустити, що строк давності був би пропущений, існують достатні підстави для визнання причин пропуску такого строку поважними відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України. Право на приватизацію житла мають особи, які фактично у ньому проживають. Матеріалами справи підтверджується, що померлий [PERSON] постійно проживав у спірній квартирі з 14.10.1986. Посилання представника відповідача на неналежність та недопустимість інформації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної у листі від 02.05.2023, є безпідставними, оскільки вказаного листа матеріали справи не містять. При цьому, інформацію стосовно зареєстрованих осіб у квартирі надано Подільською райдержадміністрацією на підставі даних Реєстру територіальної громади міста Києва, створеного рішенням Київської міської ради від 03.03.2016 № 123/123. За змістом п. 3 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, ведення реєстрів територіальних громад покладено на виконавчі органи сільських, селищних або міських рад (органи реєстрації). Таким чином, інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва стосовно зареєстрованих осіб у спірній квартирі надано уповноваженим органом, а доводи представника відповідача щодо її неналежності є необґрунтованими та безпідставними. На підставі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] використав своє право на приватизацію квартири та отримав свідоцтво про право власності на житло від 29.11.1999, видане Відділом приватизації житла Подільського району на підставі розпорядження Подільської районної державної адміністрації міста Києва № 1573 від 29.11.1999. Пунктом 1.4 розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.06.1998 за № 399/2839, яка діяла станом на час приватизації спірної квартири [PERSON] , передбачено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах тощо). Згідно з пунктом 1.6 Інструкції державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників незалежно від форми власності. Крім того, аналогічні положення містились у Правилах державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, які втратили чинність 09.06.1998. Таким чином, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювалась комунальними підприємствами - бюро технічної інвентаризації та була обов`язковою для всіх власників нерухомого майна незалежно від форми власності. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до 01.01.2013, підлягало обов`язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Водночас з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.10.2018 № 062/14-12583 (И-2018) вбачається, що державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.11.1999 проведено за [PERSON] , а також підтверджено відсутність реєстрації права власності на квартиру за будь-якими особами, в тому числі, за [PERSON] . Крім того, допитаний 08.10.2018 в якості свідка у кримінальному провадженні [PERSON] пояснив, що постійного місця проживання в місті Києві він не має. Про те, що на його ім`я зареєстрована квартира [ADDRESS] він нічого не знає. Ніякого відношення до квартири не має, за вказаною адресою ніколи не був, до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не звертався. Отже, матеріалами справи у їх сукупності підтверджується, що [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживав, рішень про передачу йому квартири у власність уповноваженим органом приватизації не приймалось, право власності на спірну квартиру за [PERSON] в органах технічної інвентаризації не реєструвалось. Докази, які свідчать про зворотне, відповідачем не надано. При цьому, державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1996 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено лише 07.08.2018 вже після смерті дійсного власника спірного майна - [PERSON] . Сама по собі державна реєстрація речового права за певною особою без наявності чинного правовстановлюючого документа на підтвердження такого права не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи відповідного речового права. Зазначає, що свідоцтво про право власності на житло від 12.11.1996 уповноваженим органом не видавалось, в установленому законом порядку в органах технічної інвентаризації не реєструвалось, вказане свідоцтво є нікчемним в силу вимог закону, тому право власності на спірну квартиру у [PERSON] на спірне майно не виникло та не могло виникнути. Доказів на спростування означених обставин відповідачем не надано. Таким чином, вказане свідчить, що спірне майно увійшло до спадкової маси [PERSON] , за відсутності у померлого спадкоємців за законом та за заповітом має бути визнано відумерлою спадщиною та витребувано з незаконного володіння останнього набувача, а доводи представника відповідача про недопустимість доказів прокурора та отримання їх з порушенням закону є необґрунтованими та безпідставними. Добросовісність поведінки відповідача спростовується протоколом допиту свідка [PERSON] від 08.10.2018, протоколом допиту підозрюваного [PERSON] від 06.02.2023, висновком експерта від 21.02.2023, листом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.05.2023, а також іншими матеріалами справи в своїй сукупності. В даному випадку очевидні незаконні дії набувачів спірного майна, які виразились у наданні державному реєстратору та приватному нотаріусу неіснуючих документів про право власності на квартиру, були спрямовані на позбавлення територіальної громади міста Києва її майна. При цьому, [PERSON] підтвердив, що жодного відношення до спірної квартири він не має, у квартирі не був, до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на квартиру не звертався (протокол допиту від 08.10.2018). [PERSON] , який підозрюється у шахрайському заволодінні спірною квартирою, тривалий час перебуває у розшуку. Крім того, відчуження квартири на користь [PERSON] та [PERSON] відбулось із зареєстрованою померлою особою - [PERSON] . Отже, дії по реєстрації спірної квартири за [PERSON] та [PERSON] містять ознаки незаконної та недобросовісної поведінки набувачів. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] безвідплатно заволодів майном територіальної громади столиці, спірна квартира не є його житлом, у зв`язку з цим її витребування на користь Київської міської ради, як дійсного власника відумерлого майна, не створить надмірний тягар для відповідача та не призведе до порушень статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, вимога прокурора про витребування квартири від недобросовісного набувача є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Ухвалою від 13.02.2024 р. клопотання представника відповідача - адвоката Бутко Д.Г. про витребування доказів задоволено, витребувано у Подільської районної в м. Києві Державній адміністрації копію запиту слідчого Клименка А.О. слідчого управління ГУНП у м. Києві № 21052/125/23/3-18/3 від 09.10.2018 року та витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» копію запиту слідчого СУ ГУНП у м. Києві №21052/125/23/3-18/1 від 09.10.2018 р. В березні 2024 р. Київською міською прокуратурою, через канцелярію суду, подано пояснення, які є аналогічними позовній заяві. В квітні 2024 р. представником Київської міської ради, через канцелярію суду, подано пояснення, в яких зазначили, що до звернення із заявою про визнання спадщини відмерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно із цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відмерлою. За змістом зазначених норм цивільного права Київська міська рада, яка має законний інтерес на отримання у власність територіальної громади відмерлого майна, зобов`язана вживати заходи щодо своєчасного звернення до суду з відповідним позовом (заявою), а у випадку порушення іншими особами права територіальної громади на відмерле майно - невідкладно реагувати. Однак, Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на визнання спадщини [PERSON] відмерлою та витребування спірного майна з незаконного володіння [PERSON] , не вживались. Дотримуючись порядку, визначеного ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор листом від 04.05.2023 інформував Київську міську раду про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права територіальної громади міста Києва на відумерле майно [PERSON] . Однак, як вбачається з листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.05.2023 р., який міститься в матеріалах справи, Київська міська рада жодних заходів врегулювання не вживала, а просила Київську міську прокуратуру пред`явити відповідний позов. В підготовчому засіданні 30.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві обставинам. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. 2.Мотивувальна частина. 2.1.Фактичні обставини, встановлені судом щодо визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 340527167 від 26.07.2023 р., квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Відповідно до витягу з ЄРДР, що СВ Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12023100000000101 відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.02.2023 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, (матеріали якого виділено з кримінального провадження № 12015100100001478 від 10.02.2015) 12.10.2018 р. за фактом того, що [PERSON] за попередньою змовою із [PERSON] , 07.08.2018 Р., перебуваючи в приміщенні Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), використовуючи підроблені документи, які посвідчують право власності на квартиру [ADDRESS] здійснили перереєстрацію власника зазначеної квартири, тим самим вчинили заволодіння шляхом обману квартири [ADDRESS] . Крім того, внесені відомості за фактом того, що у 2018 р. [PERSON] за попередньою змовою із [PERSON] використав завідомо підроблені документи, а саме свідоцтво про право власності на житло від 12.11.1996 № 173/9, довідку Київського міського Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 062/14-9582 (N-2018) від 20.08.2018 та технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , виготовлений ТОВ «Б-Т-І», у які були вненесені завідомо неправдиві відомості про те, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . 14.01.2019 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України. Крім того, досудовим розслідуванням установлено, що [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] упродовж 2016-2018 років, використовуючи підроблені документи, заволоділи об`єктами нерухомості, розташованими у місті Києві, в тому числі, і спірною квартирою. Згідно інформації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2018 р. № 106-9598 квартира [ADDRESS] приватизована згідно розпорядження Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 29.11.1999 р. № 1573, свідоцтво про право власності від 29.11.1999 р. № 1573 зареєстроване Київським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] в приватну власність. При цьому, інформацію стосовно зареєстрованих осіб у квартирі надано Подільською райдержадміністрацією на підставі даних Реєстру територіальної громади міста Києва, створеного рішенням Київської міської ради від 03.03.2016 № 123/123. За змістом п. 3 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, ведення реєстрів територіальних громад покладено на виконавчі органи сільських, селищних або міських рад (органи реєстрації). Таким чином, інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва стосовно зареєстрованих осіб у спірній квартирі надано уповноваженим органом, а доводи представника відповідача щодо її неналежності є необґрунтованими та безпідставними. На підставі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] використав своє право на приватизацію квартири та отримав свідоцтво про право власності на житло від 29.11.1999, видане Відділом приватизації житла Подільського району на підставі розпорядження Подільської районної державної адміністрації міста Києва № 1573 від 29.11.1999. Пунктом 1.4 розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.06.1998 за № 399/2839, яка діяла станом на час приватизації спірної квартири [PERSON] , передбачено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах тощо). Згідно з пунктом 1.6 Інструкції державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників незалежно від форми власності. Крім того, аналогічні положення містились у Правилах державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, які втратили чинність 09.06.1998. Таким чином, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювалась комунальними підприємствами - бюро технічної інвентаризації та була обов`язковою для всіх власників нерухомого майна незалежно від форми власності. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до 01.01.2013, підлягало обов`язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Згідно з інформації КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 11.10.2018 р. № 062/14-12583 (N-2018) право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1999, виданого Відділом приватизації житла Подільського району на підставі розпорядження Подільської районної державної адміністрації міста Києва № 1573 від 29.11.1999. Відомості про відчуження квартири в бюро відсутні. Як вбачається з копії актового запису про смерть № 8808 від 20.05.2014 р. [PERSON] , [INFO] , помер - [INFO] у віці 66 років. За інформацією Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України від 18.05.2023 № 879/33.7-80 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів про шлюб, розірвання шлюбу, народження/смерть батьків, дітей, братів, сестер [PERSON] не виявлено. Відповідно до листа Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.05.2023 № 106-3963 станом на 01.01.2014 у квартирі [ADDRESS] зареєстрованою значилась 1 особа - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 14.10.1986 р. Згідно з даними зі Спадкового реєстру, наданих Шостою та Чотирнадцятою Київськими державними нотаріальними конторами Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти та спадкові договори відсутні. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І., про що зроблено запис в реєстр за № 1587. Вказаний договір укладено 05.10.2018 між [PERSON] (продавець), від імені якого на підставі довіреності в порядку передоручення від 07.08.2018 діяв [PERSON] , та [PERSON] (покупець). За п. З вказаного договору об`єкт належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1996, виданого Комісією по приватизації житлового фонду ВАТ «Більшовик» м. Києва, згідно з розпорядженням (наказом) від 12.11.1996 № 173/9, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва в реєстрову книгу за № 7261 від 26.11.1996. Як вбачається, на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Канівець Л.М. 07.08.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , номер запису 27706042 від 07.08.2018. Згідно висновку експерта від 21.02.2023 р. № СЕ-19/111-23/7802-ПЧ встановлено, що 21.02.2023 р. Київським науково-дослідним експертно- криміналістичним центром МВС України проведено судову почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що: - підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис заявника» заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію квартири [ADDRESS] за [PERSON] від 07.08.2018 виконаний [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; - рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПРОДАВЕЦЬ:» договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2018, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за реєстровим № 1587 виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; - рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІД11 ПО:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що [PERSON] , [INFO] , у 2018 році не здійснював продажу будь-якого нерухомого майна виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; - рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] , виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння; - рукописний запис та підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС:» заяви від імені [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Разумовій О.І. від 05.10.2018, відповідно до якої [PERSON] , як представник [PERSON] повідомляє, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою [ADDRESS] , виконані [PERSON] , зразки підписів та почерку якого були надані для порівняння. Згідно висновку експерта від 30.03.2023 р. № СЕ-19/111-23/5879-ОБ встановлено, що Київським науково-дослідним експертно- криміналістичним центром МВС України проведено оціночно-будівельної експертизу, якою встановлено, що: «Перше питання постанови від 27.01.2023 «...чи підтверджується документально станом на 05.10.2018 встановлена висновком про вартість об`єкта незалежної оцінки, складеного оцінювачем ТОВ «Український центр оцінки» [PERSON] ринкова вартість квартири [ADDRESS] у розмірі 548 200 (п 'ятсот сорок вісім тисяч двісті) гривень?...» виходить за межі кола, які вирішує оціночно- будівельна експертиза за експертною спеціальністю 10.10 «Визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд» і не розглядалось в рамках судової оціночно-будівельної експертизи. Ринкову вартість квартири [ADDRESS] станом на 05.10.2018, з наведених у дослідницькій частині висновку причин неможливо. Обґрунтована вартість квартири [ADDRESS] станом на 05.10.2018, з урахуванням обмежень та припущень, викладених в дослідницькій частині, складала 813 290,00 грн без ПДВ. Таким чином, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Однак, у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Таким чином, заяви керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання спадщини відумерлою є обґрунтованою. 2.2. Мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення та застосовані норми права. За змістом чч.1-3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Згідно зі ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 28.09. 2022 у справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) аналіз зазначених норм матеріального та процесуального права дає підстави дійти висновку, що відумерлою є спадщина, визнана як така на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факт смерті спадкодавця, відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, не прийняття спадкоємцями спадщину чи відмова від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури. У постанові від 18.05.2022 у справі № 643/6125/16 (провадження № 61-1384св21) Верховний Суд зауважив, що особливістю розгляду справи про визнання спадщини відумерлою, яка розглядається в окремому провадженні, як й інших справ окремого провадження, зокрема, є: заявлені вимоги у порядку окремого провадження повинні бути безспірними (відсутній спір про право); справи окремого провадження порушуються за заявою і розглядаються за участю заявника, заінтересованих осіб (відсутність спору про право зумовлює відсутність сторін з протилежними інтересами, відсутність позову); немає інститутів і категорій, властивих позовному провадженню (пред`явлення зустрічного позову, заміна сторін, співучасть, мирова угода, треті особи, звернення до третейського суду тощо); справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Заявник у справі про визнання спадщини відумерлою - це особа, в інтересах якої в суді порушується справа про підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваного права на спадщину, необхідних для реалізації нею майнових прав, без судового підтвердження яких вона позбавлена можливості здійснити ці права. Таким чином, набуття права власності на відумерлу спадщину територіальною громадою можна розглядати як правовий засіб, що слугує досягненню визначеності у відносинах власності на засадах справедливості. З матеріалів справи вбачається, що квартиру [ADDRESS] після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , ніхто не прийняв, а час, що сплив з моменту смерті, перевищує один рік, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання спадщини відумерлою. Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно із частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 виснувала, що сам факт не звернення до суду місцевої ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п. 6.43). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 дійшла висновків, що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів територіальної громади та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Однак, у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020р., у справі № 372/266/15-ц та від 14 листопада 2018р. у справі № 183/1617/16 (пункт 94), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Таким чином, суд, з урахуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, вище зазначених правових позицій Верховного Суду, приходить до висновку, що вимоги позивача № 2 і № 4 підлягають задоволенню. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. 3. Щодо застосування строку позовної давності, заявленого стороною відповідача, суд дійшов такого висновку. Строки позовної давності (в цивільному процесі) встановлені в Главі 19 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). І відповідно, строки позовної заяви починають обраховуватись з дати, коли позивач дізнався або мав дізнатись про порушення своїх прав (вчинення кримінального правопорушення). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 (три) роки. Саме в рамках 3 (трьох) років потерпіла особа має звернутись із позовної заявою у цивільному процесі, якщо позов не було подано в рамках кримінального процесу, і, щоб не програти справу через пропуск строків позовної давності. Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, стороною відповідача хибно трактовані вищевказані норми, адже вказані статті КПК України стосуються пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню особи, а відтак, суд відхиляє та не приймає до уваги доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності. 5. Висновки суду. З огляду на вказані положення та встановлені обставини, а також з урахуванням надання достатніх належних та допустимих доказів, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та заснованими на законі, а тому підлягають задоволенню. 6. Судовий збір. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 14 883,35 грн., сплачений Київською міською прокуратурою за платіжною інструкцією № 1122 від 04.07.2023 р. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст. ст. 256, 257, 261,1277 ЦК України, Закон України «Про прокуратуру»,

Outcome: approved