Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

У березні 2024 року представник позивача адвокат Ліфлянчик С.І. звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] з 1983 року була власником житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина і єдиним спадкоємцем була відповідач [PERSON] , яка прийняла нерухоме майно, як спадщину з моменту її відкриття, оскільки вона вступила у володіння спадковим майном та подала заяву про прийняття спадщини. 02.07.1998 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після померлої [PERSON] . Таким чином, відповідач є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] та до неї перейшло право власності на будинок [ADDRESS] . 12.11.1998\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~договір купівлі-продажу,\~відповідно до\~якого [PERSON] \~продала,\~а [PERSON] \~придбала жилий\~будинок [ADDRESS] ,\~на земельній\~ділянці розташовані:\~А-І\~жит.буд.\~шл.бет.\~жит.пл.\~32,7\~кв.м.,\~Б-сарай\~дер.кар.,\~В-сарай\~доща.,\~Г-вбиральня\~дощ.,\~Д-душ\~дерев.,\~№ 1-4\~ огородження. Позивач зареєструвала право власності на вказаний будинок, проте земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, не передавався за договором купівлі-продажу. Земельна ділянка площею 0,0811 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так і належить на праві власності відповідачу. Під час укладання основного договору купівлі-продажу відповідач вже прийняла спадщину в повному обсязі, оскільки вступила у володіння нерухомим майном, проте, через відсутність вказаного свідоцтва не могла відчужити земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування вказаного будинку. Після оформлення спадщини та отримання свідоцтва, відповідачка не зверталась до позивача для оформлення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а позивач не знала та не могла знати про отримання відповідачем вказаного свідоцтва. На теперішній час позивач, як власниця вказаного будинку, позбавлена можливості вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном, а також обслуговувати житловий будинок, оскільки земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, юридично належить відповідачу. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0811 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків, які вказані у мотивувальній частині ухвали. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2024\~року позивачу було продовжено процесуальний строк на усунення недоліків вказаної позовної заяви. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську міську раду. 17.06.2024 року до суду від представника ДМР [PERSON] надійшли письмові пояснення у яких вона зазначила, що жодних причин чи наявності перешкод щодо не укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки під житловим будинком з 1998 року до моменту пред`явлення позову позивачем не наведено. Просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~23.10.2024\~року було\~витребувано з Державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області відомості стосовно того, чи заводилась спадкова справа у період з січня 1998 року по березень 2022 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 05.12.2024 року до суду надійшла відповідь Державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області (а.с. 109-111). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2024 року клопотання представника позивача адвоката Ліфлянчика С.І. про витребування доказів було задоволено, витребувано у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 2, яка була відкрита після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 21.02.2025 року до суду від Другої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла відповідь (а.с. 133). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2025 року клопотання представника позивача адвоката Ліфлянчика С.І. про витребування доказів було задоволено, витребувано з Державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області належним чином завірену копію спадкової справи № 2/1998, відкриту після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у якій 02.07.1998 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 19.03.2025 року до суду із Державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області надійшли витребувані документи (а.с. 148-163). Представник позивача адвокат Ліфлянчик С.І. письмово просив судове засідання провести за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з вона вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася, будь-яких заяв від неї в процесі розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи ДМР Недосвітна С.В. письмово просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, при ухваленні рішення просила врахувати подані третьою особою письмові пояснення. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних доказів. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 02.07.1998 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної контори Литвиненко І.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яке складається із: жилого будинку [ADDRESS] та належить померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину посвідченого Другою Дніпропетровською держнотконторою 10.11.1983 р. р № І-6025 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська 16.11.1983 р. р № 32-141, Договору дарування посвідченого Другою Дніпропетровською держнотконторою 27.12.1983 р. р № І-6993 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська 27.12.1983 р. р № [NUMBER] . На земельній ділянці розташовані А-І жит.буд. шл.бет. жит.пл. 26,9 кв.м., Б-сарай дер.карк., В - сарай дошат., Г- вбиральня дошат., Д душ дерев., № 1-4 огородження та споруди. Грошових внесків в належними процентами, компенсаційних виплат в Ощадній касі № 7149 м. Дніпропетровська по рахунку № [NUMBER] , [NUMBER] , належних померлій на підставі Ощадних книжок вищезазначеного Ощадного банку. Акцій ВАТ «ДНІПРОТЯЖМАШ» в кількості 10 /десяти/ штук на суму 1 050 00 крб, належних померлій на підставі Сертифікату акцій № 1538 від 27.12.94 р. від ВАТ «ДНІПРОТЯЖМАШ» (а.с. 11). 12.11.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. та зареєстровано в реєстрі за № 5071, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала жилий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці розташовані: А-І жит.буд. шл.бет. жит.пл. 32,7 кв.м., Б-сарай дер.кар., В-сарай доща., Г-вбиральня дощ., Д-душ дерев., № 1-4 огородження (а.с. 12). Матеріали справи містять також копію технічного паспорта на зазначений будинок, складеного та підписаного начальником БТІ, у якому власницею зазначена [PERSON] (а.с. 13-16). 24.11.1998\~року державним\~нотаріусом Другої\~Дніпропетровської державної\~контори Литвиненко\~І.В.\~було видано\~ [PERSON] \~свідоцтво про\~право на\~спадщину за\~заповітом на\~спадкове майно\~після смерті\~ [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~яке складається\~із земельної\~ділянки розміром\~0,0811\~гектарів,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 16 зворот). Представник позивача зазначає, що на теперішній час позивач, як власниця вказаного будинку, позбавлена можливості вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном, а також обслуговувати житловий будинок, оскільки земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, юридично належить відповідачу. Надаючи правову оцінку обставинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно із ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємця житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою в залежності від того на якому праві земельна ділянка належала спадкодавцю на момент відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено,\~що до\~складу спадщини\~після смерті\~спадкодавця [PERSON] \~увійшли:\~жилий будинок\~ [ADDRESS] .\~На земельній\~ділянці розташовані\~А-І\~жит.буд.\~шл.бет.\~жит.пл.\~26,9\~кв.м.,\~Б-сарай\~дер.карк.,\~В -\~сарай дошат.,\~Г-\~вбиральня дошат.,\~Д \~душ дерев.,\~№ 1-4\~огородження та\~споруди.\~Також до\~складу спадщини\~увійшла земельна\~ділянка розміром\~0,0811\~гектарів,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Зазначену спадщину належним чином прийняла відповідач [PERSON] , у зв`язку з чим їй було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.07.1998 року та від 24.11.1998 року. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав)- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При цьому, суд погоджується із твердженням представника позивача про те, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо зареєстрованого права власності відповідача [PERSON] на спірну земельну ділянку не свідчить про те, що земельна ділянка не належить відповідачу на праві приватної власності. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 року по справі № 522/3999/23. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) викладена правова позиція, згідно якої земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 211/7117/13-ц (провадження № 61-6812св19) зазначено, що домоволодінням є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Стаття 120 ЗК України закріплює автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38)). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди. На момент укладення договору купівлі-продажу від 12.11.1998 року позивач [PERSON] не знала про отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, оскільки таке свідоцтво відповідачу було видане тільки 28.11.1998 року, що підтверджується матеріалами справи. На теперішній час позивач, як власниця вказаного будинку, позбавлена можливості вільно володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном, а також обслуговувати житловий будинок, оскільки земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, належить відповідачу. Право власності на спірну земельну ділянку, на підставі статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, перейшло до нового власника незалежно від того, чи сторони у договорі обумовили про такий перехід, у зв`язку з чим суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги було задоволено, однак представник позивача не просив стягувати судові витрати із відповідача на користь позивача, а тому судові витрати по справі у вигляді судового збору суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved