Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 198 722,65 грн., з яких: 170 000,00 грн. - основний борг, 21 290,26 грн. інфляційне збільшення, 7 432,39 грн. - 3% річних від простроченої суми. В обґрунтування позову посилається на те, що 13.08.2021 року відповідач [PERSON] отримав від нього в борг 170 000 грн. Договір позики вони оформили у формі розписки від 13.08.2021 року згідно якої, відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 13.08.2022 року. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. У встановлений розпискою строк і до дня звернення до суду відповідач борг не повернув, що стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 27). 05.07.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Берегового І.В. надійшов відзив на позов, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що відповідач фактично не отримував від позивача грошові кошти у сумі 170 000,00 грн., а тому між сторонами не відбулось укладання договору позики. На його думку, справжня природа правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, по суті, є обіцянкою відповідача компенсувати штрафні, які отримав позивач згідно Постанови Любомльського районного суду Волинської області від 25.03.2021 року у справі № 163/2449/20 про притягнення позивача до відповідальності за порушення ч. 6 ст. 481 МК України. На думку позивача, цей штраф (170 000, 00 грн.), виник по вині відповідача, а тому позивач вимагав відшкодувати цю суму штрафу від відповідача. За таких обставин, під тиском зі сторони позивача надав йому зазначену розписку, без отримання будь-яких грошових коштів від позивача. Таким чином, наведені обставини свідчать про відсутність між позивачем та відповідачем боргових зобов`язань, що виникли з договору позики, оскільки між сторонами виникла інша правова природа правовідносини, а тому, підстав для задоволення позовних вимог, з підстав наведених у позовні заяві (виникнення прострочених зобов`язань за договором позики), відсутні. Крім того, вважає, що відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, з огляду на введення воєнного стану в Україні (а.с. 51-67). Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання в якому він просить суд проводити судовий розгляд без його участі та участі позивача, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 50). У судовому засіданні представник відповідача адвокат Береговий І.Г. заперечував проти позовних вимог та пояснив, що правова природа розписки не стосується грошового зобов`язання, а правовідносини, які виникли між сторонами, виникли не через договір позики. Відтак, не вбачає підстав для задоволення позову. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. 13.08.2021 року відповідач [PERSON] власноруч написав позивачу боргову розписку, в якій зазначив, що позичив у [PERSON] 170 000,00 грн., як борг за сплату штрафу, згідно провадження від 07.07.2021 року, за автомобіль «BMW», та зобов`язується повернути дану суму не пізніше ніж 13.08.2022 року (а.с. 8). Суд установив, що оригінал розписки знаходився у позивача. Оригінал вказаної розписки оглянуто судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц. Як вбачається зі змісту вищевказаної розписки, відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 170 000,00 грн., які зобов`язується повернути до 13.08.2022 року. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та відповідачем відбулося укладення договору позики. На час розгляду справи у суду відсутні підтверджуючі докази про те, що договір позики визнаний недійсним чи є розірваним. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Посилання представника відповідача - адвоката Берегового І.В. у відзиві на те, що відповідач [PERSON] ніколи не отримував у позивача грошових коштів в борг та розписка, як документ, не підтверджує боргове зобов`язання є необґрунтованими. Судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов`язання позичальника повернути борг позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов`язання. Відповідачем не надано жодного доказу про існування будь-якого іншого зобов`язання між сторонами, або іншими учасниками, не зазначеними в угоді. Доказів здійснення тиску з боку позивача, з метою укладення договору позики, відповідачем та його представником не надано. Крім того, постанова Любомльського районного суду Волинської області від 25.03.2021 року у цивільній справі №163/2449/20, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, не є доказом безгрошовості боргової розписки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У судовому засіданні судом досліджено оригінал розписки від 13.08.2021 року, проте там не виявлено записів про повернення грошових коштів відповідачем. Таким чином, враховуючи, що відповідач зобов`язання повернути кошти у розмірі 170 000,00 грн. у строк, визначений договором позики, а саме до 13.08.2022 року, не виконав, права позивача підлягають захисту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 170 000,00 грн. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2021 по 24.04.2024 погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних у сумі 8 695,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 589,78 грн. На підставі викладеного, ст. 512, 514, 525, 526, 527, 625, 639, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved