Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача пров изнання договору дарування будинку удаваним правочином та поділ майна подружжя. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 02.07.2004 зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23.08.2022 було розірвано у справі №700/460/22. За період перебування у шлюбі ними було придбано майно, автомобіль Hyundai моделі Accent 2013 року випуску, який був зареєстрований на [PERSON] та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого на [PERSON] . Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем у період шлюбу, то воно належить їм як подружжю на прав спільної сумісної власності, а тому позивачка просить поділити вище вказане майно, шляхом виділення легкого автомобіля Hyundai моделі Accent 2013 року випуску вартістю 223312,50 грн відповідачу - [PERSON] , стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію частину вартості автомобіля в розмірі 111656,25 грн, та визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . При підготовці позовної заяви про поділ спільного майна позивач дізналася що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] отримав у дар від [PERSON] на підставі договору дарування від 17.07.2009 року. Договір дарування було укладено після сплати коштів за будинок, а саме 17 липня 2009 року, що свідчить про спрямованість дійсної волі сторін на вчинення договору купівлі - продажу будинку. Так як спірне житло набуте відповідачем в період перебування у шлюбі, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Про порушення права спільної сумісної власності подружжя, позивач дізналась при підготовці позовної заяви про поділ спільного майна. Також, вона раніше не могла дізнатись про порушення такого права, так як не була присутня при посвідченні договору дарування житлового будинку та не підписувала заяви про надання згоди колишньому чоловікові на його укладення, що випливає із змісту цього договору. За таких обставин, позивач просить визнати удаваним договір дарування житлового будинку надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого на [PERSON] та визнати право власності частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та стягнути компенсацію легкого автомобіля Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року у сумі 111656,25 грн На адресу суду 14 жовтня 2024 року надійшла зустрічна позовна заява в якій позивач (по первісному позову відповідач) [PERSON] просив стягнути із відповідача ( по первісному позову позивачка) [PERSON] компенсацію легкого автомобіля Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року у сумі 111656,25 грн, у зв`язку з сплатою компенсації - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року Від позивачки (відповідача за зустрічним позовом ) [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву де позивач просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про компенсацію легкого автомобіля Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року, оскільки вона просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, не встановлює вимоги про обов`язковість внесення нею на депозитний рахунок суду грошової компенсації. Відповідач не надав підтвердження скрутного становища на які посилається у позові. Він служить в ЗСУ, що підтверджується інформацією одержаною у межах виконання виконавчого провадження №71350988 про стягнення аліментів, а відповідно дохід має регулярний і стабільний. Крім того, факт відсутності у [PERSON] коштів для одномоментної виплати компенсації сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат. Тому хибним є висновок відповідача про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. Також помилковим є висновок [PERSON] про те, що таке стягнення призведе до порушення права на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, тому необхідно визнати спільним сумісним майном подружжя легковий автомобіль марки HYUNDAI моделі ACCENT, кузов № [NUMBER] , 2013 року випуску припинивши право на частку у спільному майні подружжя та стягнути грошову компенсацію із [PERSON] на користь позивачки 1/2 частки вартості даного легкового автомобіля. Від відповідача 21.11.2024 року надійшла відповідь на відзив по зустрічній позовній заяві, від [PERSON] де вказано, що позовні вимоги по первісному позову [PERSON] про визнання договору дарування будинку удаваним правочином не підлягають до задоволенню з тих підстав підстав, що [PERSON] не є учасником договору дарування. [PERSON] не є стороною правовідносин з приводу дарування будинку. [PERSON] звернулась до суду з порушенням строків позовної давності, адже з моменту укладення договору дарування минуло 15 років. [PERSON] заперечуючи по суті позовної вимоги, також заявляє - звертається із заявою про застосування судом строків позовної давності. Позовна вимога по первісному позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] компенсації за частку вартості автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, рік випуску: 2013, колір сірий, тип авто Легковий, тип кузова: Седан-В, д.н.з. [NUMBER] , не підлягає задоволенню по причині того, що [PERSON] не має коштів на сплату компенсації, крім того, стягнення компенсації суперечить інтересам [PERSON] , а позивачем - [PERSON] не обґрунтовано можливість сплати такої компенсації [PERSON] . Від позивачки 03.12.2024 року (відповідача за зустрічним позовом ) [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив де позивачка просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля повністю. У свою чергу зазначила, що у зустрічному позові не висвітлювалося питання будинку та в межах визначених судом строків не було подано стороною відповідача за первісним позовом будь-яких відзивів (заперечень), а тому висвітлені у відповіді на відзив питання будинку не можуть прийматися судом, оскільки жодних заперечень щодо будинку не було подано. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, позивачем не пропущено строків позовної давності, оскільки вона тільки у 2023 році при підготовці документів до проведення поділу спільного нажитого майна випадково дізналася, що житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS] відповідач, [PERSON] , отримав у дар від [PERSON] , на підставі договору дарування житлового будинку від 17.07.2009 р. Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 26.09.2024 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 17.12.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості частки автомобіля та об`єднати в одне провадження з первісним позовом. Закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка [PERSON] по первісному позову та відповідач по зустрічній позовній вимозі в судове засідання не з`явилися, просили справу слухати за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, по зустрічній позовній заяві заперечує. В судовому засіданні представник відповідача по первісному позову [PERSON] - адвокат Бабенко Р.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити зустрічну позовну вимогу з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві та застосувати строк позовної давності. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, встановиши обставини справи та відповідні до них правовідносини, суд дійшов таких висновків. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Судом встановлено, що 02.07.2004 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Лисянського районного управління юстиції Черкаської області, ятів запис №12 від 2.07.2004 року. Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 23.08.2022 справа №700/460/22 шлюб було розірвано. [PERSON] 17 липня 2009 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Перекопайко Н.В., набув у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №522/14890/16-ц (провадження №14-498цс18). За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року в справі №6-1026цс16. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, що викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19. Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає подружжя [PERSON] та у 2009 році посвідчувала їм якісь документи, але які саме не пам`ятає. [PERSON] знає і саме вона займалась оформленням усіх необхідних документів, від Наталі чоловік нічого б не міг приховати, оскільки усіма юридичним питаннями займалась саме дружина. Позивачкою не надано доказів, що спірний житловий будинок було набуто за кошти подружжя і що спірний договір дарування є удаваним та укладений з метою приховання договору купівлі-продажу. Позивач не довела, що воля сторін спірного договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим правочином, а також наявності у них мети приховати вчинення договору купівлі-продажу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України спірний будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки хоча набута під час шлюбу, але на підставі договору дарування. На запит суду згідно ухвали, жодна із сторін та Лисянська селищна рада Черкаської області не надали суду оригінал заяви про отримання коштів від 19 червня 2009 року. Оскільки адвокат Бабенко Р.В. поставив під сумнів даний документ, не надання його оригіналу суду свідчить про неналежність та недопустимість як доказу наявної у справі фотокопії заяви. Згідно змісту самого договору дарування сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарування здійснено за доброю волею, без будь-якого примусу чи насильства. Отож, сторони договору своїм підписом підтвердили, що їх волевиявлення на укладення спірного договору є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договорів відповідають реальній домовленості між ними, договір не приховує інших правочинів і спрямований на настання наслідків, які обумовлені ними. Позивачка не спростувала основний принцип цивільного законодавства щодо свободи договору, тоді як дарувальник підтвердив своє волевиявлення. За викладених умов, у задоволенні позовних вимог первісного позову щодо визнання правочину удаваним, визнання будинку спільним майном подружжя та визнання права власності необхідно відмовити за безпідставністю, а тому заява відповідача за первісним позовом про застосування строку позовної давності не може бути задоволена. Щодо вимоги про виділення легкого автомобіля Hyundai моделі Accent 2013 року випуску вартістю 223312,50 грн. відповідачу - [PERSON] , стягнувши з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію частину вартості автомобіля в розмірі 111656,25 грн Hyundai моделі Accent 2013 року випуску, який був зареєстрований на [PERSON] , суд відмічає наступне. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст. 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша та друга статті 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22) Встановлено, що за час перебування у шлюбі 02.07.2004 р. сторони набули у власність автомобіль Hyundai моделі Accent 2013 року, який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , [INFO] . Ураховуючи те, що спірний автомобіль, який був зареєстрований на ім`я відповідача, набутий за договором купівлі-продажу за час шлюбу між сторонами, а відповідач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль набутий за кошти, які належали йому особисто, то даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (автомобіль) не спростована. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу),співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частку праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). З урахуванням викладеного, враховуючи те, що саме відповідач за первісним позовом володіє та корситуєтсья автомобілем суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації частки вартості легкового автомобіля марки Hyundai моделі Accent 2013 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 111 656 (сто одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят шість) грн. 25 коп. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] де просив стягнути із [PERSON] компенсацію легкого автомобіля Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року у сумі 111656,25 грн, у зв`язку з сплатою компенсації - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Hyundai моделі Accent рік виписку: 2013 року слід відмовити з вказаних вище підстав та з огляду на насутпне. За обставинами справи один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Верховний Суд України вказав, що у разі, коли один із подружжя на підставі частини п`ятої статті 71 СК України попередньо не вніс відповідну суму на депозитний рахунок суду, а речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їх часток, треба визнати ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишити майно у спільній частковій власності (близький за змістом висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі N 559/609/15). З метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступлено від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі N 6-2811цс15 щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Визначений у частині четвертій 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників згоди відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі N 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі N 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі N 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі N 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі N 760/789/19). Частини 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначають, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що відповідачу за первісним позовом повністю відмовлено у задоволенні зустрічного позову, а позивачка за первісним позовом теж понесла судові витрати, проте не заявляла про їх стягнення, у задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат необхідно відмовити повністю. Виходячи з викладеного та

Outcome: partial