Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернувся до суду позовом, у якому просив поновити його батьківські права відносно дитини - [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позову зазначив, що заочним рішенням від 10 квітня 2017 року Автозаводський районний суд міста Кременчука позбавив його батьківських прав щодо доньки [PERSON] ; ухвалою цього суду від 05 вересня 2023 року йому відмовлено у задоволенні заяви про скасування заочного рішення. Звертає увагу на те, що в 2015 році він прийняв військову присягу та був призваний на військову службу до ЗСУ, 28 серпня 2017 року отримав посвідчення учасника бойових дій, у зв`язку з чим почав спілкувався з дитиною менше, ніж у 2014 році, та не був обізнаний про розгляд справи в суді. Зазначає про те, що дуже любить свою доньку та хоче приймати участь у її вихованні та навчальному процесі; і на момент позбавлення його батьківських прав, і на сьогодні підтримує зв`язок із донькою наскільки це можливо з урахуванням як військової служби, так і ставлення до цього матері дитини; заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Також посилається на те, що застосування судом крайньої міри та позбавлення його батьківських прав було передчасним та необґрунтованим, без повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи; при цьому він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду цієї справи. Ухвалою від 30 вересня 2024 року суд у справі відкрив провадження та призначив підготовче засідання, яке ухвалою від 16 грудня 2024 року закрив та призначив справу до судового розгляду. 02 грудня 2024 року відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому зауважила, що необізнаність позивача про позбавлення його батьківських прав протягом семи років свідчить про відсутність його участі у житті власної дитини; служба в ЗСУ не свідчить про зміну його ставлення та поведінки щодо виконання батьківських обов`язків; жодних доказів про виконання ним на теперішній час обов`язків щодо утримання дитини, її виховання та піклування щодо неї матеріали справи не містять; як на момент позбавлення батьківських прав, так і на даний час позивач із донькою не спілкується, жодних телефонних розмов немає, дитина про наявність батька знає лише зі слів матері та з фотографій, востаннє його бачила коли їй було 2,5 років; стягнення з позивача аліментів відбувається у примусовому порядку виконавчою службою, щодо додаткових потреб дитини позивач не цікавиться; позивач навіть не обізнаний зі зміною прізвища дитини, що свідчить про відсутність інтересу до її життя. Отже, на думку відповідача, поведінка позивача на даний момент зовсім не змінилася, він як не брав участі у житті дитини, так і на даний час не бере, відсутні підстави вважати, що надані позивачем докази підтверджують зміну його поведінки, світогляду, звичок; дитина взагалі не пам`ятає батька і не спілкується з ним, для дитини він є чужою людиною. При цьому відповідач послалася на необхідності заслуховування думки дитини. 14 квітня 2025 року до суду надійшов висновок Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як органу опіки та піклування, затверджений рішенням цієї ради від 10 квітня 2025 року № 916, у якому визнано за доцільне поновлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] 17 квітня 2024 року у судовому засіданні представник позивача підтримала доводи позовної заяви, просила її задовольнити. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, виходячи з викладених у відзиві на позов доводів. У судовому засіданні була заслухана дитина [PERSON] , яка пояснила суду, що дійсно не пам`ятає свого батька та не хоче, щоб йому поновлювали батьківські права щодо неї, водночас не заперечувала проти можливості спілкування з ним. При цьому [PERSON] повідомила, що [PERSON] телефонує та пише її матері, з ним особисто вона не спілкується, однак іноді отримує він нього подарунки, зокрема останній передав їй 5000,00 грн на минуле день народження та [INFO] новорічну піжаму. Також на запитання суду дитина розказала, що проживає разом із мамою та її цивільним чоловіком, Щодо ставлення до нього як до батька в судовому засіданні не підтвердила. Ураховуючи виниклі під час судового засідання запитання особистого характеру, на які представник позивача не змогла дати відповідь в силу необізнаності, суд дійшов висновку відкласти розгляд справи для можливості особистої участі позивача у розгляді справи та з`ясування таких обставин. 24 квітня 2025 року у судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив суд поновити його батьківські права щодо дитини. Відповідаючи на запитання представника відповідача, пояснив, що в останнє дійсно бачив власну дитину коли їй було близько трьох років, однак постійно підтримує зв`язок з її мамою, цікавиться потребами дитини, несе додаткові витрати у разі необхідності та періодично передає їй подарунки, які, як правило, мати переводить у грошовий еквівалент. Щодо відсутності особистого спілкування з дитиною позивач пояснив, що [PERSON] завжди критично ставиться до подібних його прохань, а будучи позбавленим батьківських прав він обмежений у реалізації таких можливостей. Також позивач повідомив, що регулярно зв`язується з [PERSON] з приводу отримання інформації про дитину, зокрема, починаючи з 2022 року він кожен тиждень цікавиться у відповідача щодо справ доньки, про інтереси та потреби якої може дізнатися лише від її матері; знає, що дитина навчається у сьомому класі, однак не знає в якій школі; щодо зміни прізвища дитина дізнався ще у 2017 році, однак позовну заяву готувала адвокат, яка пояснила, що дані взяла зі свідоцтва про народження, у зв`язку з чим було помилково зазначено попереднє прізвище дитини. Окрім того, на запитання представника відповідача щодо можливої зміни його поведінки в разі задоволення позову, [PERSON] відповів, що йому не достатньо тієї участі у житті дитини, яку він наразі має, оскільки він прагне здійснювати безпосереднє спілкування з дитиною, без посередництва її матері, що дасть можливість їм зблизитися і можливо дитина сама захоче мати контакт з рідним батьком. Щодо позбавлення його батьківських прав зауважив, що дійсно не був обізнаний з розглядом цієї справи, оскільки за місцем реєстрації не перебував в силу служби в ЗСУ. Натомість, твердження [PERSON] про відсутність у неї на час розгляду справи інформації про його місця перебування не відповідає дійсності, оскільки вони підтримували спілкування, зокрема і у той час, але вона не сповістила його про це. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, а також думку самої дитини, дослідивши висновок органу опіки та піклування, суд дійшов таких висновків. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. У розумінні статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я є первинним та основним осередком суспільства; дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно із частинами першою, третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. За правилами частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку ; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині першій статті 12 цього Закону, зокрема, встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Зі змісту статей 150, 151, 152, 155 СК України убачається, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні до неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Суд установив, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Автозаводський районний суд міста Кременчука рішенням від 22 квітня 2015 року у справі № 524/1667/15-ц розірвав укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб, а заочним рішенням від 28 квітня 2015 року у справі № 524/1587/15-ц стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але в розмірі не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Заочним рішенням від 10 квітня 2017 року у справі № 524/8207/16-ц Автозаводський районний суд міста Кременчука позбавив [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у задоволенні заяви про перегляд якого відмовив ухвалою від 05 вересня 2023 року. Прізвище « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » 13 липня 2017 року на підставі заочного рішення про позбавлення батьківських прав від 10 квітня 2017 року. Відповідно до довідки Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12 серпня 2024 року № 173642 станом на 12 серпня 2024 року заборгованість у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого листа № 524/1587/15 про стягнення з [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів відсутня. Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, затвердженим рішенням цієї ради від 10 квітня 2025 року № 916, визнано за доцільне поновлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Зі змісту цього висновку вбачається, що 28 січня 2025 року до служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області було запрошено матір дитини - [PERSON] , [INFO] , яка пояснила, що у 2017 році її колишній чоловік - [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно їхньої спільної доньки - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що з 2015 року не брав участі у її вихованні, не цікавився життям останньої, її розвитком, станом здоров`я, не сплачував аліменти на її утримання; за весь цей період батько рідко телефонував та писав через Вайбер-зв`язок, інколи під час дзвінків просив покликати до телефону доньку, проте вона заперечувала щоб не травмувати психіку дитини, яка його зовсім не пам`ятає та відноситься до нього як до сторонньої людини. На даний час дитина також не хоче спілкуватися з позивачем та не вважає його батьком, оскільки він був відсутній у її житті з трирічного віку. Наразі вона проживає з цивільним чоловіком - [PERSON] , [INFO] , до якого [PERSON] ставиться як до батька. Ураховуючи наведене, вважає, що поновлення батьківських прав є недоцільним, тому що батько довгий час був відсутній у житті дитини, яка не хоче бачитися та спілкуватися з ним; віддаленість місця проживання та проходження військової служби [PERSON] також заважатиме йому повноцінно виконувати батьківські обов`язки; з 2017 року позивач не вживав жодних дій щодо поновлення своїх прав, а дитина більшу частину свого життя була позбавлена батьківського піклування та не знала батька. 28 лютого 2025 року [PERSON] надіслав до служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області свої пояснення, в яких зазначив, що справу про позбавлення його батьківських прав розглянуло судом у той час, коли він проходив військову службу; про факт позбавлення його батьківських прав випадково дізнався у червні 2018 року; раніше не міг звернутися до суду про поновлення його батьківських прав у зв`язку з перебуванням при виконанні бойових обов`язків, а також на лікуванні; регулярно сплачує аліменти на утримання доньки, усю заборгованість погасив. Зазначив, що в останнє бачив та спілкувався з [PERSON] влітку 2016 року, а надалі спілкування з донькою було припинено через небажання та заборони матері дитини. При цьому він постійно цікавиться життям [PERSON] , намагається приймати участь у її житті, просить [PERSON] надсилати йому фото доньки; у подальшому має бажання та наміри спілкуватися з дитиною, приїздити до неї у службові вихідні щоб побачитися з нею та брати участь у її вихованні. Також служба встановила, що відповідно до довідки військової частини від 14 лютого 2025 року № 1435 [PERSON] перебуває на військовій службі з 26 лютого 2022 року по теперішній час; також за інформацією з його військового квитка він проходив службу у період із 2017 до 2022 рік. З висновку органу опіки та піклування також убачається, що відповідно до довідки про доходи від 13 лютого 2025 року загальна сума доходів, отримана [PERSON] за 2024 рік, становить 1547696,50 грн. За інформацією з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про наявність судимості» Департаменту інформатизації МВС України [PERSON] станом на 26 листопада 2024 року є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незанятої чи непогашеної судимості, про розшук відсутні. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 15 грудня 2023 року № 2023/010265400 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; ця квартира відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 27 жовтня 2023 року № 352140133 належить йому на праві власності. Відповідно до наданого службою у справах дітей Запорізької міської ради акта обстеження умов проживання від 07 лютого 2025 року № 05-08/255 [PERSON] винаймає затишну двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , санітарно-гігієнічні умови якої відповідають нормам, для дитини передбачена окрема кімната з диваном та письмовим столом; за вказаною адресою проживають [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (його дружина); на момент обстеження умов проживання [PERSON] був відсутній, а остання повідомила, що він служить у лавах ЗСУ та має намір поновити свої батьківські права щодо [PERSON] . Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 27 лютого 2025 року також провела обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час якого встановила, що у цій квартирі проживає остання разом із мамою [PERSON] та її співмешканцем [PERSON] ; квартира на праві власності належить діду [PERSON] ; квартира складається з двох кімнат, обладнана усіма зручностями, необхідним меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічні умови проживання не порушені; у дитини окрема кімната, облаштована диваном, шафою, столом для навчання; кімната чиста, світла, охайна; дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям, канцелярським приладдям, комп`ютером та сучасним телефоном. Під час відвідування родини [PERSON] надала письмову згоду на проведення бесіди з [PERSON] , під час якої остання повідомила, що не хоче, щоб [PERSON] поновили батьківські права щодо неї, оскільки вона його не знає, не пам`ятає, ніколи з ним не спілкувалася та не має до нього жодних почуттів, зокрема як до батька. При цьому зазначила, що [PERSON] особисто їй ніколи не телефонував, нічого не знає про її життя та інтереси, лише декілька разів вітав її з днем народження, але все одно вона вважає його чужою людиною, спілкуватися з якою не бажає. Так, розглядаючи заявлені позовні вимоги, суд виходить із того, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 цієї Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52). Так, згідно із частинами першою, четвертою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Передбачені частинами другою, третьою статті 169 СК України підстави, які унеможливлюють поновлення батьківських прав, у цьому випадку відсутні. Окрім того, суд бере до уваги, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Отже, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 466/5767/18. Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Суд вважає, що висловлена у судовому засіданні думка дитини [PERSON] , зокрема її заперечення щодо поновлення батьківських прав позивача, є непереконливою, з огляду на тривалий час проживання дитини лише з матір`ю, відмови останньої у наданні можливості особистого спілкування дитини з батьком по телефону, що, як убачається з наданих нею спеціалістам служби у справах дітей пояснень, могло травмувати психіку дитини, а також відсутність категоричного заперечення самої дитини проти можливості спілкування з батьком. Отже, на думку суду, висловлене заперечення дитини, не є абсолютним, могло сформуватися під впливом певних обставин, та не буде відповідати і сприяти захисту інтересів останньої. Також суд вважає суперечливими пояснення відповідача щодо періодичності звернення до неї позивача про надання інформації про дитину, оскільки з висновку органу опіки та піклування вбачається, що за її доводами батько дитини за весь період рідко телефонував та писав через Вайбер-зв`язок, а інколи під час своїх дзвінків просив покликати до телефону доньку, проте мати заперечувала щоб не травмувати психіку дівчинки. Однак, у судовому засіданні відповідач повідомила, що таку пропозицію батька відхилила саме дитина, з наданих у судовому засіданні пояснень якої також не вбачається інформування її про пропозиції батька щодо особистого телефонного спілкування. При цьому відповідач не заперечила та не спростувала пояснення позивача про те, що, починаючи з 2022 року, він кожного тижня цікавиться у неї щодо життя, потреб та інтересів дитини, що свідчить про регулярність та постійну участь у житті дитини. Окрім того, заперечуючи проти доводів позивача про його додаткову фінансову участь, окрім сплати аліментів, відповідач при цьому визнала фінансування останнім придбання для дитини планшету для шкільних он-лайн занять, а також не заперечила факту щорічного привітання останнім дитини з днем народження та з основними святами на постійній основі, які вона, як правило, переводила у грошовий еквівалент. З огляду на наведене, викликає обґрунтовані сумніви інформування відповідачем щодо подарунків від батька дитини, яка під час спілкування з представниками органу опіки та піклування повідомила про отримання від батька подарунків лише декілька разів. Суд критично оцінює зауваження відповідача та його представника щодо виконання позивачем обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини в примусовому, а не добровільному порядку, та враховує доводи представника позивача про те, що позов про стягнення аліментів [PERSON] подала не чекаючи добровільного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків; існування рішення суду від 28 квітня 2015 року про стягнення аліментів зобов`язує останнього сплачувати аліменти саме в примусовому порядку. Суд погоджується з доводами відповідача та її представника про те, що служба в ЗСУ не є безумовною підставою для неможливості виконання батьківських прав. Натомість суд не може не врахувати особливість проходження такої служби, зокрема довгострокове перебування у віддалених зонах під час виконання бойових завдань, а, отже, і об`єктивну неможливість позивача брати участь у житті дитини, у тому числі бути поруч із нею, проводити спільне дозвілля, у тому об`ємі, в якому мають змогу брати участь ті батьки, які не задіяні у виконанні обов`язків щодо захисту Батьківщини. У зв`язку з наведеним суд вважає також недоречним акцентування у судовому засіданні, в якому брала участь дитина, на тому, що передана позивачем 16 квітня 2025 року піжама є новорічною, а отримані протягом 2018 - 2019 років подарунки від позивача були надіслані його дружиною, а не ним особисто. При цьому суд не знайшов правових підстав не враховувати висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, затвердженим рішенням цієї ради від 10 квітня 2025 року № 916, яким визнано за доцільне поновлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] . Ураховуючи наведене, поведінка позивача після позбавлення його батьківських прав свідчить про свідоме ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також вчинення ним дій щодо участі у житті дитини наскільки йому об`єктивно дозволяють обставини, пов`язані, зокрема, з позбавленням його батьківських прав та складними взаємовідносини з відповідачем, так і з проходженням служби у ЗСУ. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частина перша статті 81 ЦПК України). Ураховуючи, що позивач систематично сплачує аліменти на утримання дитини; є учасником бойових дій з 2017 року, а з 26 лютого 2022 року перебуває на військовій службі, що є об`єктивною перешкодою для повноцінного виконання батьківських обов`язків; з його пояснень вбачається, що він бажає займатися вихованням своєї доньки та турбуватися про неї, про що також свідчить і поданий ним позов про поновлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що позивач від часу ухвалення рішення про позбавлення його батьківських прав до теперішнього часу змінив своє відношення до виконання батьківських обов`язків. Протягом розгляду справи в суді [PERSON] та її представник не навели обґрунтованих доводів щодо наявності перешкоди для поновлення позивача у батьківських правах та у чому саме полягає недоцільність такого поновлення. Між сторонами склалися конфліктні відносини, вони не можуть досягти порозуміння, проте, суд підкреслює, що керується саме інтересами дитини, її правом на збереження зв`язків з сім`єю, а тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, виходячи з найкращих інтересів саме дитини, вважає за необхідне поновити батьківські права позивача відносно доньки. На виконання вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved