Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] (далі позивач) звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-ІНЖИНІРИНГ» (далі відповідача). Позивач просить змінити формулювання підстав звільнення та визнати її звільненою з роботи 24.05.2023 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з причин порушення підприємством законодавства про працю, стягнути з відповідача борг по заробітний платі, з урахуванням вихідної допомоги, у загальному розмірі 119 841 грн 93 коп.. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що працювала економістом першої категорії планово-економічного управління у відповідача, але заробітна плата виплачувалася нерегулярно. У зв`язку з цим утворилась заборгованість по заробітній платі станом на день звільнення у сумі 87 979 грн 02 коп.. 10.12.2024 подала заяву про звільнення з 16.12.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. Однак наказом товариства №2418/ВК від 12.12.2024 її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі\~ст. 38 КЗпП України, що є істотним порушенням законодавства про працю. До того ж, в день звільнення, в порушення вимог\~ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати в розмірі 87 979 грн 02 коп. З такими діями відповідача не погоджується. Вважає, що має право на звільнення з цих підстав, на виплату відповідачем заборгованості по заробітній платі та допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 31 862 грн 91 коп.. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 10.02.2025 судом прийнято позовну заяву і відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 12.03.2025 о 09-50 год.. Цією ухвалою відповідачу встановлений п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву і усіх доказів суду з дня отримання ухвали. Також відповідача зобов`язано у строк до 10.03.2025 надати суду довідку про заборгованість та\~розмір середньої\~заробітної плати позивачки. Ухвалою суду від 12.03.2025 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до розгляду на 16.04.2025 о 09-00 год.. Вказаною ухвалою відповідача зобов`язано у строк до 04.04.2025 надати суду довідку про заборгованість та\~розмір середньої\~заробітної плати позивачки. Суд на підставі ч. 5 ст. 14 ЦПК України через електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи направив відповідачу копії зазначених ухвал та позовної заяви з додатками. Однак відповідач відзив не подав й не повідомив про причини неподання. Фактичні обставини, встановлені судом Позивачка працювала у відповідача на посаді економіста першої категорії планово-економічного управління. Середньомісячна заробітна плата позивачки становила 10 620 грн 97 коп. без відрахування ПДФО та військового збору, згідно з розрахунку, наведеного в позовній заяві. Також суд встановив, що відповідач нерегулярно сплачував заробітну плату позивачу. У зв`язку з цим утворилася заборгованість, яка станом на грудень 2024 року складає 87 979 грн 02 коп., що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2024 року, копія якого містяться в матеріалах справи. Зокрема, згідно розрахункових листів згідно розрахункових листів за жовтень, листопад, грудень 2024 року вбачається, що заборгованість перед позивачкою послідовно збільшувалася. 10.12.2024 позивачка подала відповідачу заяву про звільнення з 16.12.2024 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з систематичним порушенням строків виплати заробітної плати. 12.12.2024 відповідач видав наказ № 2418/ВК, яким звільнив позивачку 16.12.2024 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Встановлені факти підтверджуються трудовою книжкою позивачки, розрахунковими листами, заявою про звільнення, наказом про звільнення, копії яких додані до матеріалів справи. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини є трудовими та врегульовані ст.ст. 43, 64 Конституції України, ст.ст. 1, 13 Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 235 КЗпП України. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Положеннями ст. 2 КЗпП України регламентовано, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (абз. 4 ст. 22 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Нормами ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення роботодавцем трудового законодавства або умов трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Тобто, основною підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Вказівка працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 по справі № 6-34цс13, від 20.06.2018 по справі № 161/10759/16-ц та від 01.02.2018 по справі № 757/25503/15-ц. Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із заяви позивачки про звільнення від 10.12.2024, вона просила звільнити її з займаної посади за власним бажанням з мотивів систематичного порушення строків виплати заробітної плати. Даний факт встановлений судом та повністю підтверджується копіями розрахункових листків, зазначеною заявою, доданих до матеріалів позовної заяви. Будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин, документу, що підтверджує проведення повного розрахунку, відповідачем надано не було. За правилом ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, зважаючи на викладене, оскільки у заяві про звільнення позивачкою наведено конкретні факти порушення відповідачем законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доводами під час судового розгляду та мали б бути визнані роботодавцем, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відтак заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачкою. Також з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі встановленому під час розгляду, тобто у сумі 87 979 грн 02 коп.. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 48 КЗпП України). Згідно з п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п. 2 Розділу ІІ вказаного Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Розділу IV Порядку). Згідно з Пунктом 8 Розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, , на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Так, середньомісячна заробітна плата позивачки становила 10 620 грн 97 коп. без відрахування ПДФО та військового збору, згідно з розрахунку, наведеного в позовній заяві. Крім того, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За таких обставин, з урахуванням положень вищезгаданого Поряду обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, вихідна допомога, яка має бути виплачена позивачу при звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, становить 31 862 грн 91 коп. (10620,97х3). З цієї суми підлягають відрахуванню податки та військовий збір. Ураховуючи наведене слід задовольнити позов у частині стягнення вихідної допомоги при звільненні у сумі 32 950 грн 71 коп., з якої підлягають відрахуванню податки та військовий збір. Заборгованість та розмір середньомісячної заробітної плати суд визнає на підставі ч. 10 ст. 84 ЦПК України у зв`язку з неподанням доказу відповідачем, який витребуваний судом. Вирішення питання розподілу судових витрат. За приписом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою заявлено один позов немайнового характеру про визнання звільнення та два майнового характеру. Відтак згідно ст. 4 Закону України «про судовий збір» розмір судового збору з цих вимог становить 2 422 грн 40 коп. (1211,20+1211,20), який слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved