Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про виселення. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач, [PERSON] незаконно, шляхом рейдерського захоплення вселилася в квартиру [ADDRESS] , змінивши замки в дверях квартири. Позивач вказує, що він за власні кошти придбав спірну квартиру, проте під час розгляду справи про поділ спільного сумісного майна, за позивачкою було визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири. Інша частина спірної квартири була незаконно зареєстрована державним реєстратором за відповідачем, [PERSON] у зв`язку з заборгованістю позивача перед позивачем по аліментним зобов`язанням. Позивач вважає рішення незаконним, таким , що порушує його право власності на квартиру, а тому просить виселити її з квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, надав відзив на позовну заяву. У відзиві на позов зазначив, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син, [PERSON] , [INFO] . 22 лютого 2012 року позивач та відповідач за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали квартиру [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2012 року у справі № 2-3061/12 , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2012 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнано за відповідачем, [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . 13 травня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Шостак В.М. зареєстровано за [PERSON] право власності на частину вказаної вище квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2012 року у справі № 2-3611/12, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі частини від усіх видів заробітку ( доходів), починаючи стягнення з 07 вересня 2012 року та до його повноліття. Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 369/1502/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2018 року у сумі 99\~025, 15 грн. 19 лютого 2021 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) Міщенко Л.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3611/12, виданого 22 листопада 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, передано у власність відповідача нале жну позивачу частину квартири [ADDRESS] в рахунок погашення суми боргу боржника [PERSON] зі сплати аліментів в розмірі 372\~355, 13 грн. 26 лютого 2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінеєвою І.А. зареєстровано за відповідачем право власності на належну [PERSON] частини спірної квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис №40818028. Таким чином, відповідач, [PERSON] з 26.02.2021 є власником квартири [ADDRESS] . Зважаючи на те, що відповідач є власником спірної квартири та може на свій розсуд може володіти, користуватися та розпоряджатися нею, натомість позивач не є членом сім2ї відповідача, право власності чи користування квартирою не має, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що з 07 червня 2009 року по 26 листопада 2012 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син, [PERSON] , [INFO] . 22 лютого 2012 року позивач та відповідач за спільні кошти за договором купівлі-продажу придбали квартиру [ADDRESS] ., яку оформили на [PERSON] . Подружнє життя у сторін не склалося та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2012 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2012 року у справі № 2-3061/12 , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2012 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнано за відповідачем, [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . 13 травня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Шостак В.М. зареєстровано за [PERSON] право власності на частину вказаної вище квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2012 року у справі № 2-3611/12, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі частини від усіх видів заробітку ( доходів), починаючи стягнення з 07 вересня 2012 року та до його повноліття. З пояснень представника та матеріалів справи убачається, що з часу ухвалення рішення про сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] своїх зобов2язань щодо своєчасної сплати аліментів не виконував, у звязку з чим у нього перед [PERSON] виникла заборгованість по сплаті аліментів. Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 369/1502/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2018 року у сумі 99\~025, 15 грн. 19 лютого 2021 року головним державним виконавцем Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) Міщенко Л.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3611/12, виданого 22 листопада 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, передано у власність відповідача належну позивачу частину квартири [ADDRESS] в рахунок погашення суми боргу боржника [PERSON] зі сплати аліментів в розмірі 372\~355, 13 грн. 26 лютого 2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінеєвою І.А. зареєстровано за відповідачем право власності на належну [PERSON] частини спірної квартири, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено відповідний запис №40818028. Таким чином, відповідач, [PERSON] з 26.02.2021 є єдиними власником квартири [ADDRESS] . Відповідач не є співвласником квартири та не є членом сім`ї відповідача. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Отже, виселення відповідача, як власника житла, можливе лише в добровільному порядку. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Суд вважає, що вимоги позивача щодо виселення відповідача з житла (квартири [ADDRESS] ) свідчать про непропорційний захід втручання в право особи на мирне володіння майном, набутого відповідачем на законних підставах. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Під час вирішення справи суд звертає увагу, що обраний позивачем спосіб захисту про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] , не відновить його право на користування спірної квартирою, оскільки власником квартири є саме відповідач. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є змагальність сторін, що включає обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). На позивача покладений обов`язок довести в суді за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини, на які він посилається як на підставу свої вимог. У ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки позивач сплатив судовий збір за подання позову, проте позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: approved