Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У березні 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Ярошинська Ірина Анатоліївна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою. Свої вимоги мотивувала тим, що 23 травня 2022 року [PERSON] надав у позику [PERSON] 17\~000 доларів США. На підтвердження факту надання позики [PERSON] у розмірі 17\~000 доларів США, 23 травня 2022 року була складена розписка. В розписці вказано кінцевий термін повернення 23 серпня 2022 року. На сьогоднішній день, як зазначає представник позивача, відповідачем та і не виконано обов`язок щодо повернення суми позики. Вказує, що заходи врегулювання спору проводились в усному порядку, але борг так і не повернуто. У зв`язку із викладеним, представник позивача вважає, що заборгованість за розпискою від 23 травня 2022 року у розмірі 17\~000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 03 лютого 2023 року складає 621\~520,00 грн., підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, представник позивача просить суд: 1.Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою від 23 травня 2022 року у сумі 621\~520,00 грн.; 2.Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 6\~215,20 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 21 серпня 2023 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 23 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи від 12 вересня 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2024 року, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2024 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено судове засідання. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача, позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач повідомлений про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно розписки від 23 травня 2022 року [PERSON] , проживаючий за адресою [ADDRESS] , підтверджує, що взяв у борг 17\~000 доларів США у [PERSON] , проживаючого за адресою [ADDRESS] . Зобов`язався повернути всю суму 23 серпня 2022 року. Розписка написана в присутності адвоката Польського А.Ю. та датована 23 травня 2022 року. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №\~6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Практика Верховного\~Суду щодо\~стягнення боргу\~за борговими\~розписками дозволяє\~зробити такі\~висновки:\~1)\~використання боргової\~розписки у\~відносинах,\~інших,\~ніж договір\~позики,\~може зробити\~проблемним (або\~і унеможливити)\~стягнення боргу\~за нею;\~2)\~у разі,\~якщо з\~розписки вбачається,\~що має\~місце змішаний\~договір,\~або кілька\~договорів одночасно,\~один з\~яких є\~договором позики,\~Верховний Суд\~акцентує увагу\~на тому,\~що в\~частині іншого\~договору така\~розписка може\~бути визнана\~недійсною;\~3)\~розписка повинна\~бути написаною\~боржником власноруч;\~4)\~нотаріального посвідчення\~розписки не\~вимагається,\~однак з\~цього правила\~є виняток\~ якщо\~розписка видана\~на посвідчення\~змішаного договору\~чи кількох\~договорів,\~один з\~яких згідно\~законодавства має\~бути нотаріально\~посвідчений,\~то розписка\~буде дійсною\~лише в\~частині зобов`язання\~за позикою,\~а в\~іншій частині\~буде оспорюваною\~або нікчемною,\~залежно від\~вимог законодавства;\~5)\~в розписці,\~крім даних,\~що ідентифікують\~особу,\~має бути\~чітко зафіксовано,\~що передача\~коштів відбулася,\~адже договір\~позики є\~реальним,\~відповідно вважається\~укладеним з\~моменту передачі\~речі;\~6)\~в розписці\~також має\~бути чітко\~зафіксовано обов`язок\~позичальника повернути\~кошти,\~адже саме\~по собі\~отримання коштів\~ще не\~свідчить про\~наявність саме\~відносин позики і, відповідно, обов`язку їх повернути ; 7) існує правовий висновок Верховного Суду України, де розписку «Я… должен и обязиваюся вернуть» було визнано правозгідною і стягнуто за нею суму, однак новіша практика Верховного Суду свідчить про те, що все ж бажана чітка фіксація факту отримання коштів; 8) наявність розписки в кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку повернути кошти. Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити дані, що ідентифікують особу, має бути чітко зафіксовано, що передача коштів відбулася, які умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Так, зі змісту боргової розписки вбачається, що в ній не зазначено дату отримання коштів, місце укладення договору та передачі коштів, а також не зазначено кому буде повернуто вказані кошти. Крім того, розписка не міститься жодних ідентифікуючих даних відносно позичальника [PERSON] та позикодавця [PERSON] , зокрема відсутні дати народження, місця реєстрації, будь-які паспортні дані, або дані щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків. Тобто в розписці належним чином не ідентифіковано особу позикодавця та особу позичальника. Судом було зроблено запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Вишневої міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) [PERSON] . Згідно відповідей на вказані запити, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим в м. Києві та Київській області не значиться. Відповідно до відповіді №\~1050629 від 21 січня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, за вказаними параметрами « [PERSON] , [INFO] » особу не знайдено. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину. У разі різночитання вони не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про тлумачення правочину відповідно до положень статті 213 ЦК України. Суд з власної ініціативи вирішувати вказане правове питання не може (ч. 2 ст. 213 ЦК України, ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю.

Outcome: dismissed