Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

В грудні 2024 року [PERSON] через свого представника адвоката Дмитренка\~І.М. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,038 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4810136900:03:049:0010, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що 23.08.2011 між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона придбала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] . Зазначений об`єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці площею 0,38 га, кадастровий номер 4810136900:03:049:0010. На час укладення договору купівлі-продажу документів на право власності на землю не було зареєстровано. Звернувшись до землевпорядної організації з метою оформлення права власності на вказану земельну ділянку позивачу [PERSON] стало відомо, що згідно відомостей Державного земельного кадастру вказана земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] , в зв`язку з чим оформити правовстановлюючі документи на ім`я позивача не виявляється можливим. [PERSON] було встановлено, що [PERSON] набула спірну земельну ділянку у власність на підставі рішення Миколаївської міської ради від 04.03.2010 № 44/50. [INFO] [PERSON] померла, спадкоємцем після її смерті є відповідач [PERSON] , у якого [PERSON] придбала житловий будинок. Позивач вважає, що у відповідності до положень ст. 120 Земельного кодексу України після смерті [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку набув відповідач, а в подальшому і вона. Проте на теперішній час захистити свої права будь-яким іншим чином, ніж шляхом звернення до суду, позивач не має можливості. Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у Державного нотаріального архіву Миколаївської області копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувані відомості надійшли на адресу суду 18.02.2025. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Дмитренко\~І.М. не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Від представника позивача адвоката Дмитренка І.М. 23.04.2025 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, прости ухвалення судового рішення не заперчує. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада». Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Миколаївської міської ради від 04.03.2010 № 44/50 [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 380 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] (а.с. 26-27). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 48). Спадщину після її смерті прийняв [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.06.2011, виданого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, [PERSON] на праві власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , належить житловий будинок [ADDRESS] , з відповідними прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами (а.с. 72). 23.08.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., відповідно до якого позивач купила у відповідача житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 380 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 4810136900:03:049:0010 (а.с. 7-9). Разом з тим, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.06.2024 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810136900:03:049:0010 площею 0,038 га, розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення «землі житлової та громадської забудови», належить на праві власності [PERSON] (а.с. 14-24). Позивач [PERSON] фактично використовує вказану земельну ділянку за її цільовим призначенням з часу придбання житлового будинку за вказаною адресою, однак на теперішній час позбавлена можливості оформити своє право власності в позасудовому порядку. Згідно вимог ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 14\~Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120\~ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120\~ЗК України у поєднанні з нормою статті 125\~ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120\~ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню. У позовній заяві позивач [PERSON] просила суд покласти судові витрати на неї, а тому, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не здійснює розподіл судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України та залишеє судові витрати за позивачем.

Outcome: approved