Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У лютому 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що разом із повнолітніми синами проживає в кв. [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] відсутня у приміщенні без поважних причин та ніколи не проживала в спірній квартирі. Спірна квартира є не приватизована. В квартирі зареєстровані - позивач, його сини [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач житловим приміщенням не цікавиться, особисті її речі в квартирі відсутні, комунальні послуги нею не сплачуються. Не проживання [PERSON] в спірному приміщенні підтверджується відповідними актами, долученими до матеріалів справи. За таких обставин, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.02.2025р. провадження по справі відкрито, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12.03.2025 року від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких зазначив, що Відповідач, будучи зареєстрованою в квартирі, ніколи в ній не проживала, квартирою не цікавилась. Також ніколи не робила спроб та не вживала заходів для вселення в приміщення. Також відповідачу ніколи не надходила кореспонденція за адресою: [ADDRESS] . Особистих речей [PERSON] в квартирі не має, комунальні платежі не вносила. 12.03.2025 року від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, які були аналогічними. Позивач до судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав, тому у суду є підстави для розгляду справи у її відсутність на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.280-289 ЦПК України у заочному порядку, оскільки проти цього не заперечує позивач. Треті особи також не з`явились на розгляд справи, повідомлялись про день та час розгляду справи належним чином. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 02.12.1986, [PERSON] з 07.04.1992, [PERSON] з 28.10.1993, [PERSON] з 06.04.1993 та [PERSON] з 06.04.1993. Дані обставини підтверджено відповіддю Шевченківської районної в місті Києві державною адміністрацією № 109-6190 від 10.10.2023 на адвокатський запит. З даної відповіді також вбачається, що зареєстровані особи не звертались з заявами про приватизацію квартири. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником особового рахунку на квартиру [ADDRESS] . Як свідчать акти, складені мешканцями буд. [ADDRESS] 14.11.2011, 28.02.2012, 13.06.2012, 30.10.2013, 14.08.2023 засвідчені КП «Житлово-експлуатаційна контора «Золотоустівська» Шевченківської районної в м. Києві ради [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] протягом 10 років. Акт складений мешканцями будинку [ADDRESS] 14.08.2023 (засвідчений КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва) також свідчить про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] проживає в житловому приміщенні, цікавиться квартирою, та несе витрати по її утриманню. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст..ст.71, 72 ЖК УРСР, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов?язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що ?у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім?ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім?ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред?явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім?ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред?явлення позову, оскільки, перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім?ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин та не отримано доказів того, що [PERSON] не проживає в спірному житловому приміщенні з поважних причин, а позивач та треті особи чинять їй перешкоди в користування квартирою, що є зареєстрованим місцем проживання відповідача. При цьому, як зазначає позивач реєстрація відповідача в спірному житловому приміщення, в якому вона не проживає та не утримує, є перешкодою для реалізації права на приватизацію [PERSON] та третіх осіб. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. За подання позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved