Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Представник позивача, адвокат Васильєв П.С. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва в інтересах [PERSON] (далі - позивач) з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна Компанія «Фундамент» (далі - відповідач), про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов обґрунтований тим, що у період з 13.01.2017 по 29.08.2024 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. У період з вересня 2021 року по лютий 2022 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 87500,00 грн., а саме: вересень 2021 року - 8400,00 грн., жовтень 2021 року - 18100,00 грн., листопад 2021 року - 15800,00 грн., грудень 2021 року - 15800,00 грн., січень 2022 року - 16400,00 грн., лютий 2022 року - 13000,00 грн. Вказана заборгованість за твердженням позивача не була виплачена йому під час звільнення. З огляду на не виплату заробітної плати на момент звільнення, позивач також вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у сумі 82522,60 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2024 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 30.01.2025. 20 січня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач визнав факт перебування із позивачем у трудових відносинах у період з 13.01.2017 по 29.08.2024. Відповідач визнав нарахування та не виплату позивачу заробітної плати за період вересень 2021 року - лютий 2022 року, у зв`язку із чим погодився із позовом в частині стягнення заробітної плати у сумі 74 460,24 грн. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України, то відповідач у відзиві вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована із розміру мінімальної заробітної плати і повинна становити 49 523,81 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.03.2025 за результатами проведеного підготовчого засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 17.04.2025. 17 квітня 2025 року у судове засідання з розгляду справи по суті позивач та відповідач не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином через підсистему «Електронний Суд». Суд, вивчивши позов та відзив на позов, які подані сторонами, повно і всебічно дослідивши докази, які міститься у матеріалах справи, встановив такі факти та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 13.01.2017 по 29.08.2024 працював у ТОВ «Домобудівельна Компанія «Фундамент» на посаді електрослюсаря 5 розряду, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом відповідача від 26.08.2024 № 72/к-тр позивача звільнено з роботи з 29.08.2024 за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), компенсована 19 календарних днів невикористаної відпустки. Вказані обставини підтверджуються копією вказаного наказу, яка долучена до матеріалів справи. За період з вересня 2021 року по лютий 2022 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 87500,00 грн., а саме: вересень 2021 року - 8400,00 грн., жовтень 2021 року - 18100,00 грн., листопад 2021 року - 15800,00 грн., грудень 2021 року - 15800,00 грн., січень 2022 року - 16400,00 грн., лютий 2022 року - 13000,00 грн. Вказане підтверджується довідкою відповідача, яка долучена до відзиву, довідкою Пенсійного Фонду України за формою ОК-7, яка містить відомості із Реєстру застрахованих осіб на позивача за період 2011 - 2024 роки, відомостями з Державного реєстру платників-податків станом на 06.11.2024. Відповідачем не долучено до матеріалів справи доказів (розрахункових документів), які б підтвердили погашення вказаної заборгованості на дату звільнення позивача (29.08.2024), або на день розгляду цієї справи по суті. Також судом встановлено, що відповідачем відповідно до норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» видано наказ № 140/к від 21.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», у тому числі з позивачем, до припинення або скасування воєнного стану. Внаслідок прийняття вказаного наказу позивач не працював і не отримував заробітну плату у період з березня 2022 року по серпень 2024 року. Копія вказаного наказу долучена відповідачем до матеріалів справи. Зазначені вище обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, які суд вважає належними, допустимими та достовірними. Крім цього вказані вище обставини у судовому засіданні визнані позивачем та представником відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд вважає вищевказані обставини доведеними достатніми доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. За змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з цим, із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, як роботодавець, порушуючи вимоги трудового законодавства в частині оплати праці працівника, має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, і не здійснив виплату цієї заборгованості навіть при звільненні позивача, що мав зробити у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 87500,00 грн. є обґрунтованими та належно підтвердженими і відповідно підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, то суд при вирішенні вказаної вимоги звертає увагу на таке. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідачем не надано доказів виплати позивачу заробітної плати, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток позивача судом розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова № 100). У п. 2 Розділу ІІ Постанови № 100 вказано, що: «У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.» Як встановлено судом, позивач був звільнений з роботи у серпні 2024 року. Водночас як зазначено вище, внаслідок прийняття відповідачем наказу № 140/к від 21.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору з працівниками» позивач не працював і не отримував заробітну плату у період з березня 2022 року по серпень 2024 року. З огляду на викладене та відповідно до приписів абзацу 7 п. 2 Розділу ІІ Постанови № 100, період з березня 2022 року по липень 2024 року виключається з розрахункового періоду. Отже, розрахунковим періодом для обрахунку середньої заробітної плати є січень - лютий 2022 року в яких позивач працював і йому нараховувалась заробітна плата. Відповідно до довідки про середню заробітну плату, яку надав відповідач заробітна плата позивача за січень - лютий 2022 року становила 29400,00 грн. У період січень - лютий 2022 року нараховувалось 39 робочих днів. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 753,84 грн. (29400,00 грн. /39 робочі дні). Так, з моменту звільнення позивача по день ухвалення рішення суду, але не більше ніж шість місяців, нараховується 127 робочих днів, що є часом затримки виплати розрахунку з боку відповідача. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить - 95737,68 грн (753,84 грн. х 127 робочих днів). Водночас у позові позивач вимагає стягнути з відповідача суму середнього заробітку у розмірі 82522,60 грн. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Отже, вимога про стягнення на користь позивача суми середнього заробітку підлягає задоволенню в межах заявлених ним позовних вимог, а саме в розмірі 82522,60 грн. В частині тверджень відповідача щодо необхідності застосування строків звернення до суду, то останні є безпідставними. Так, вимоги позивача про стягнення заробітної плати не обмежені строком звернення, так як заборгованість по заробітній платі виникла в період з вересня 2021 року по лютий 2022 року, коли в ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати не обмежувався. Щодо строку звернення із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, то останній обмежений трьома місяцями з моменту звільнення. Водночас позов надійшов до суду 14.11.2024, тобто в межах трьохмісячного строку звернення до суду, який передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог позивача в розмірі 1700,23 грн.

Outcome: approved