Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив: - позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] ; - припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] з огляду на фактичне проживання [PERSON] з [PERSON] ; - визнати виконавчий лист № 2605/18389/12, виданий 06.12.2021 Оболонським районним судом м. Києва на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.11.2012, таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25.04.2009 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу народилась дитина - [PERSON] . За твердженням позивача, після народження сина він матеріально утримував родину, забезпечував добробут та психологічний клімат у сім`ї. Позивач зазначив, що через несумісність характерів шлюб розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.11.2012 по справі № 2605/18329/12. Зазначеним рішенням стягнуто аліменти з позивача у розмірі 1/3 доходу, але не менш як 30% прожиткового мінімуму для дитини, починаючи з 07.02.2011 і до повноліття. До 24.02.2022 син проживав з відповідачем, позивач підтримував з ним регулярний контакт і активно брав участь у його вихованні. Через війну відповідач виїхала з дитиною до Італії. Позивач зазначив, що відсутність мотивації до виховання з боку матері призвела до повернення дитини до України. Відповідач залишила сина з позивачем, мотивуючи це відсутністю бажання далі виховувати дитину. Наразі дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач забезпечує належні умови проживання, навчання, харчування, одяг та медичний догляд. Він офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, позитивну характеристику, не має шкідливих звичок, не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, і його фізичний та психічний стан дозволяє виконувати батьківські обов`язки. Позивач вважає, що відповідачка свідомо ухилялась від виконання батьківських обов`язків, не піклувалась про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечувала її потреби, не підтримувала зв`язок із сином. Позовні вимоги про припинення стягнення аліментів позивач обґрунтував тим, що дитина фактично проживає та утримується з ним, тому стягнення з нього аліментів суперечить положенням ст. 181 СК України. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив не подала, явку представника не забезпечила. Представник третьої особи органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 25.04.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 287. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.11.2012 у справі № 2605/18329/12 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Вказаним рішенням також було стягнуто аліменти з позивача у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.02.2011 і до досягнення дитиною повноліття. Як зазначив позивач, до 24.02.2022 син проживав з відповідачем, позивач підтримував із ним регулярний контакт і активно брав участь у його вихованні. Через війну відповідач виїхала з дитиною до Італії. 05 липня 2024 року позивач разом з дитиною приїхала до України, залишила її та 12 липня 2024 року залишила межі України та з того часу не поверталася. Зазначені обставини підтверджуються листами Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетин кордону відповідача та дитини. Позивач повідомив, що з 12 липня 2024 року і до теперішнього часу дитина проживає з ним, відповідач життям дитини не цікавиться, участі у вихованні та виконанні батьківських обов`язків не приймає. Фактичне проживання дитини з позивачем підтверджується актом від 26.07.2024, засвідченим начальником ЖЕД 102 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». Відповідно до характеристики від 30 вересня 2024 року [PERSON] навчається в гімназії № 260 міста Києва, проживає разом з батьком, який приділяє належну увагу вихованню та розвитку дитини, а також створенню необхідних житлово-побутових умов. З матір`ю [PERSON] зв`язок відсутній, жодного разу до гімназії не з`явилась, навчанням сина не цікавилася, із класним керівником не спілкувалася ні очно, ні в телефонному режимі. Згідно з висновком № 100-2997 від 04.03.2025 орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має особа, в сім`ї якої проживає дитина. Згідно з ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) суд зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Системний аналіз указаних вимог свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц та від 08.05.2019 у справі № 409/1865/17-ц. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі досліджених доказів встановлено, що [PERSON] тривалий час проживає з батьком [PERSON] ; [PERSON] усунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме: тривалий час не спілкується з дитиною, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, суд дійшов висновку, що за встановлених обставин є підстави для застосування такого виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. У разі зміни свого ставлення до дитини або зміни обставин, що стали підставою для позбавлення батьківських прав, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду в загальному порядку з підстав, передбачених ст. 169 СК України, з позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, позивач просив припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , з огляду на фактичне проживання [PERSON] з [PERSON] та визнати виконавчий лист № 2605/18389/12, виданий 06.12.2021 Оболонським районним судом м. Києва на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.11.2012, таким, що не підлягає виконанню. Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необгрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З аналізу вказаних норм СК України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 223 ЦПК України 2004 року. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивачем належними та допустимими доказами доведено підстави припинення стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей, які проживають з батьком, у зв`язку зі зміною обставин, а саме те, що з 12 липня 2024 року дитина проживає з батьком. Таким чином наявні підстави для припинення стягнення аліментів з 31 липня 2024 року (дня звернення з позовом до суду). Щодо позовних вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. Таким чином в задоволенні позовних вимог в цій частині задоволенні слід відмовити, оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в порядку позовного провадження, проте законодавець чітко встановлює процесуальний порядок звернення до суду про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, зокрема зазначає про необхідність звернутися до суду саме з заявою, сторонами якої будуть боржник і стягувач, а не з відповідним позовом у порядку позовного провадження. Таким чином, враховуючи зазначене, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню вирішується в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України, а не в порядку позовного провадження, отже в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial