Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 77488,23 грн. В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014-RO-82-90658843 від 26.05.2021, кредитний договір № 014-RO-82-111405959 від 27.10.2021, кредитний договір №010/0012/82/0177235 від 12.11.2014. 24 липня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-72, відповідно до якого позивач отримав право вимоги за кредитним договором №014-RO-82-90658843 від 26.05.2021, кредитний договір № 014-RO-82-111405959 від 27.10.2021, кредитний договір №010/0012/82/0177235 від 12.11.2014. Відповідно до реєстру боржників № 1 від 25.07.2024 та №2 від 26.07.2024 до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №014-RO-82-90658843 від 26.05.2021: в розмірі 29714,98 грн; за кредитним договором № 014-RO-82-111405959 від 27.10.2021: в розмірі 11037,37 грн; за кредитним договором №010/0012/82/0177235 від 12.11.2014: в розмірі 36735,88 грн. Вказано, що відповідачка не виконує належним чином умови договору, а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у загальному розмірі 77488,23 грн. Ухвалою суду від 17.02.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.03.2025 справа прийнята до провадження головуючим суддею Т.Г. Корсун. Протокольною ухвалою суду від 03.04.2025 розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача на 22.04.2025. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення по справі, в яких просив суд відмовити в задоволенні позову та проводити розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] уклала з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014-RO-82-90658843 від 26.05.2021, кредитний договір № 014-RO-82-111405959 від 27.10.2021, кредитний договір №010/0012/82/0177235 від 12.11.2014 (а.с.7-28, 35-40). 24 липня 2024 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-72 (а.с.31-33). Відповідно до реєстру боржників № 1 від 25.07.2024 до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки: за кредитним договором №014-RO-82-90658843 від 26.05.2021: в розмірі 29714,98 грн, в тому числі 22339,19 грн за основним боргом, 7375,79 грн за відсотками; за кредитним договором № 014-RO-82-111405959 від 27.10.2021: в розмірі 11037,37 грн, в тому числі 8257,30 грн за основним боргом, 2780,07 грн за відсотками (а.с.34). Відповідно до реєстру боржників №2 від 26.07.2024 до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №010/0012/82/0177235 від 12.11.2014: в розмірі 36735,88 грн, в тому числі 36735,88 грн за основною сумою боргу (а.с.45). Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики та кредитним договором юридичною особою, яка набула таке право відповідно до договорів факторингу. Обставиною, що підлягає доказуванню під час вирішення даного спору є факт отримання кредитних коштів, факт користування кредитними коштами та факт належного виконання позичальником зобов`язань із своєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно зі статтями 526, 530 ,610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Пунктом 1 ч.1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На підтвердження права вимоги на стягнення з відповідача заборгованості позивач надав суду кредитні договори, додатки до них, паспорти кредитів, розрахунки заборгованості, та договір відступлення права вимоги і витяги з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги. Проте, суд вважає, що вказані вище докази не підтверджують вимоги позивача за вказаними договорами у заявленому розмірі, оскільки позивач не надав жодних первинних документів, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів та користування відповідачем кредитними коштами. Так, надані Витяги з реєстру боржників № 1 від 25.07.2024 та №2 від 26.07.2024 до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 сформовані позивачем 28.01.2025 та не містять будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає кожен первісний кредитор (а.с.34, 45). Зазначені витяги не підписані первісним кредитором та новим кредитором, не завірено печатками другої сторони. Фактично додані витяги є документами, що надруковані позивачем та підписані його представником, що не є ідентичним копії оригінального документа, тому суд не може розцінювати ці витяги як належний доказ того, що саме у такому вигляді був укладений та погоджений реєстр боржників до договору відступлення права вимоги. Таким чином, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведені факти передачі права грошової вимоги до відповідача Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у заявлених позивачем розмірах. Крім того, суд ураховує і те, що, позивачем не додані первинні належні та допустимі докази на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів від первісного кредитора АТ «Райффайзен Банк» та неповернення або часткового повернення кредиту, якими є документи первинної бухгалтерської документації (виписка по рахунку, платіжні документи, тощо). Суд зазначає, що саме первинні документи, що оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є тими, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір. Згідно із указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Відтак, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Проте позивач звертаючись до суду не надав таких доказів та не обґрунтував неможливість їх подання. Надані розрахунки заборгованості, сформовані позивачем, не є тими первинними документами, що підтверджують факт надання відповідачу кредитних коштів та відповідно заборгованості відповідача за кредитними договорами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Суд зауважує, що додані розрахунки заборгованості є документами, що складені самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена у них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на стягненні якої наполягає позивач. Окрім того, суд не знаходить підстав вважати, що за договором відступлення права вимоги відбулась передача права вимоги до відповідача, оскільки в наданих позивачем копіях договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 відсутні будь-які відомості про відповідача [PERSON] , а витяги з реєстру боржників сформовані самим позивачем. Суду не надано актів прийому-передачі реєстру боржників, які б містили відповідну інформацію про реєстр боржників, зокрема кількість боржників, суму заборгованості прав вимоги. При цьому суд зважає на те, що саме позивач володіє такою інформацією та безпосередньо мав можливість надати її суду. Отже, позивач належними та допустимими доказами не довів наявність заборгованості відповідача перед позивачем у заявлених розмірах. Крім того, позивач, реалізовуючи свої процесуальні права, не маючи можливості самостійного надання таких доказів з тих чи інших причин, не був позбавлений можливості звертатися до суду з клопотанням про витребування від первісних кредиторів таких документів, однак з таким клопотанням до суду не звертався. Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованість заявлених вимог як відносно наявної у відповідача заборгованості за договором позики та договором про надання споживчого кредиту так і набуття прав вимоги за такими договорами. На підставі викладених вище фактичних обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed