Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~В серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що наказом командира військової частини [NUMBER] НГУ ( по стройовій частині) від 06.09.2018 № 221 він був зарахований в списки особового складу військової частини на всі види забезпечення на посаду офіцера (топографа) групи інформаційно- аналітичної розвідки відділення розвідки штабу (ВОС 0902003). У подальшому, наказом командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 25.09.2018 № 46 о/с він був призначений на посаду оперативного чергового відділення бойового управління (на вищу посаду у порядку просування по службі). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.10.2020 року № 259 з ним припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та він виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Він був звільнений відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України « Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 02.10.2020 № 197 о/с у запас за станом здоров`я 02 листопада 2020 року. 01.02.2021 року з матеріалів пенсійної справи йому стало відомо, що за час проходження військової служби за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії з 25.09.2018 року на посаді оперативного чергового відділення бойового управління (ВОС 0210003) йому безпідставно та протиправно не нараховувалась та відповідно не виплачувалась надбавка, як військовослужбовцю, який працював в умовах режимних обмежень, встановлена у відсотках до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації, а саме : відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно» (форма-3) -10 відсотків. У зв`язку з не нарахуванням та не виплатою йому грошової надбавки за таємність, остання відповідно не була включена до грошового атестату від 24.11.2020 № 78 та довідки про додаткові види грошового забезпечення від 24.11.2020 № 276, виданих військовою частиною [NUMBER] НГУ. 02 лютого 2021 року він письмово звернувся з заявою на адресу командира військової частини [NUMBER] НГУ, у якому просив , у тому числі, повідомити про правові підстави не нарахування та не виплати йому надбавки за період з 06.09.2018 року по 02.11.2020 року, здійснити нарахування та виплату грошової надбавки за таємність, як військовослужбовцю, який у той період часу працював в умовах режимних обмежень на посаді оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] НГУ. Згідно до листа відповіді військової частини [NUMBER] НГУ від 25.02.2021 року № В.10-426, в задоволення його вимог без законних на то підстав, було категорично відмовлено. Відповідь вмотивована тим, що за умовами його професійної діяльності він не працював з відомостями, що містять державну таємницю. Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2022 року по справі № 640/17285/21 його позовні вимоги часткового задоволені: визнана протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, щодо не видання наказу про встановлення [PERSON] щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з 25.09.2018 (за формою 3) в розмірі 10% посадового окладу за посадою оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] Національної гвардії України; зобов`язано військову частину [NUMBER] Національної гвардії України встановити [PERSON] надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% посадового окладу за посадою оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] Національної гвардії України за період з 25.09.2018 по 02.11.2020; зобов`язано військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 10% посадового окладу за посадою оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] Національної гвардії України за період з 25.09.2018 по 02.11.2020. У зв`язку з не нарахуванням та не виплатою йому щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 10% посадового окладу за посадою оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] Національної гвардії України за період з 25.09.2018 по 02.11.2020, у той період він не отримував в повному обсязі грошове забезпечення, яке передбачене чинним законодавством для військовослужбовців, дана надбавка за період з 25.09.2018 по 02.11.2020 не була включена до грошового атестату та довідки про додаткові види грошового забезпечення, на підставі яких розраховуються та виплачуються пенсійні виплати, та у нього виникла заборгованість з виплати йому пенсії з 03.11.2020 по теперішній час (майже за чотири роки). В наслідок триваючих протиправних дій з боку відповідача він 18.06.2024 переніс церебральний гіпертонічний криз. З 18.06.2024 по 25.06.2024 проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 11, був змушений витрачати кошти на лікування, чим у сукупності йому було завдано моральної шкоди. З урахуванням обставин, враховуючи характер та обсяг завданих йому фізичної шкоди здоров`ю та моральних страждань, істотних порушень конституційних прав, вважає розумним і справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 50\~000,00 грн, яку просить стягнути з відповідача. \~ \~ \~ \~У відзиві на позовну заяву, наданому представником відповідача 18 вересня 2024 року (а.с.59-65), останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, однак в обґрунтування відзиву на позов посилається на обставини, які не мають відношення до позовних вимог позивача. Позивач в судове засідання не прибув, через систему «Електронний суд» надав клопотання в якому просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Згідно із частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до положень\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Отже, за загальним правилом відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1\~ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1\~ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди органами державної влади діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174 ЦК України). У справі, що переглядається встановлено, що предметом спору є відшкодування моральної шкоди на підставі положень статей\~1173,\~1174 ЦК України, а саме відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог\~статті 1174 ЦК України\~потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Тому, позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність саме відповідачів є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей\~1166,\~1167,\~1168,\~1173,\~1174 ЦК України. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 09.08.2017 справа №908/2138/16, від 12.04.2022 справа №686/345/21, від 20.06.2023 справа №757/33618/18-ц, які колегія суддів враховує на підставі ч. 4\~ст. 263 ЦПК України. Всупереч зазначеним вище нормам права позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з діями чи бездіяльністю поліцейських, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідачів. Що стосується наданих позивачем документів медичного характеру про стан здоров`я (а.с.27-28), суд виходить з того, що вказані документи лише підтверджують наявність у позивача певних видів захворювання. Однак, позивачем жодним чином не підтверджено, що такі захворювання спричинені саме в результаті неправомірних дій відповідача та чим ці дії підтверджуються. Матеріали справи не містять підтвердження того, що відносно позивача були заподіяні неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, відсутні підтвердження наявності шкоди та встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач. Оскільки позивачем не доведено неправомірність дій(бездіяльність)органу державної влади,підтвердження наявності шкоди та встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, то суд враховуючи норми матеріального права, встановлені обставини справи, а також правову оцінку доказів наявних в матеріалах справи, приходить до висновку, що позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, завданої протиправними діями саме відповідача, їх службових осіб, а також на підтвердження наявності безпосереднього причинного зв`язку між протиправним діянням заподіювачів шкоди та шкодою, яку зазнав позивач, а тому суд висновку щодо необґрунтованості позовних вимог. \~ \~ \~ \~Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного прав, оскільки Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею\~237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею\~237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до статті\~237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Відшкодування моральної шкоди здійснюється з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 757/55300/18-ц (провадження № 61-11023св21). У справі, що розглядається, позивачем просить стягнути з відповідача моральну шкоду, спричинену йому порушенням його прав у сфері трудових відносин, а саме не нарахуванням та невиплатою щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 10% посадового окладу за посадою оперативного чергового відділення бойового управління військової частини [NUMBER] Національної гвардії України за період з 25.09.2018 по 02.11.2020, що було установлено рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2022 року. Отже, спосіб захисту, який не суперечить закону і є таким, що спричинить потрібні результати, наслідки, тобто матиме ефект по забезпеченню прав позивача є звернення до суду з позовом відшкодування моральної шкоди згідно із статтею\~237-1 КЗпП України. Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наведених вище підстав. Згідно частини 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ « Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed