Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 34873,20 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 14 липня 2023 року о 22:00 на перехресті вулиць Шолуденко - вул. Мазепи в м. Вишгород Вишгородського району Київської області, відповідач, керуючи автомобілем Chevrolet, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю ВАЗ державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі внаслідок чого сталося зіткнення, яке призвело до пошкодження транспортних засобів. Своїми діями відповідач порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП. На дату скоєння цієї пригоди водій [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина [PERSON] у скоєнні вищевказаної ДТП підтверджується постановою Вишгородського районного суду Київської області від 22.03.2023. Внаслідок ДТП був пошкоджений автомобіль ВАЗ державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля склала 63523,63 грн. Зазначена шкода відповідачем особисто не була відшкодована потерпілій стороні. З метою отримання відшкодування власник пошкодженого автомобіля звернувся до Моторно (транспортного) з відповідною заявою з додатками. У зв`язку з настанням події, передбаченої п.41.1 ст, 41 Закону, МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій стороні в розмірі 32 943,20 грн. Крім того, МТСБУ додатково понесені витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 1930,00 грн. Таким чином загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складав 34873,20 грн, які відповідач відмовився відшкодувати в добровільному порядку, тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Суд, ухвалою від 28.02.2025, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 387/269/25 за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 31.03.2025. За наслідками судового засідання 31.03.2025 судове засідання відкладено на 29.04.2024, про що судом 31.03.2025 постановлено відповідну ухвалу. На визначену судом дату позивач явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Представник позивача Дернова Н.М. 03.03.2025 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" подала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника, на підставі вже поданих документів. Позов підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився. При цьому суд зважає, що про дату, час і місце судового засідання останній повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення ухвали суду за місцем реєстрації, якою відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Проте, поштове відправлення повернуто суду без вручення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».Ухвала про відкриття провадження у відповідності до ч.8 ст.128,ч.1ст.131 ЦПК України, вважається доставленою. Також судом 01.04.2025 опубліковано оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Окрім того суд зазначає, що ухвали суду у справі № 387/269/25 офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, доступ до якого є безоплатним та цілодобовим. Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про судове провадження у даній справі. Статтею 43 Цивільного процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо. Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України"). Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010). Враховуючи положення ст.ст.14, 81 ЦПК України якими в цивільному судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача. Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до статей 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, ухвалою від 30.04.2025, постановив провести заочний розгляд справи №387/269/25 з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14 липня 2023 року о 22:00 год на перехресті вул. Шолуденко - вул. Мазепи в м. Вишгород Вишгородського району Київської області, [PERSON] , керуючи автомобілем Chevrolet, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу автомобілю ВАЗ державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Згідно постанови Вишгородського районного суду Київської області від 22.08.2023 відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. На дату скоєння цієї пригоди водій, [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була забезпечена за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, потерпіла сторона звернулася до Моторно (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди заподіяної пошкодженням транспортного засобу ВАЗ 21043-20, реєстраційний номер [NUMBER] і надала всі необхідні документи передбачені ст. 35 Закону, в тому числі і Заяву про виплату відшкодування. За дорученням МТСБУ було проведене незалежне автотоварознавче дослідження пошкодженого у ДТП автомобіля марки ВАЗ 21043-20, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складників пошкодженого колісного транспортного засобу № 18875/07/23 від 27.07.2023, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки автомобіля марки ВАЗ 21043-20, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 63523,63 грн з ПДВ. Відповідно до Наказу № 3/16083 від 18.09.2023 та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентованої виплати склав 32 943,20 грн, яке МТСБУ повинно було сплатити [PERSON] . Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило на користь потерпілої особи регламенту виплату у розмірі 32 943,20 грн., що підтверджено Довідкою № 1 від 17.09.2023 та копією платіжної інструкції № 975696 від 18.09.2023. Також судом встановлено, що17.08.2023 позивач на підставі рахунку на оплату № СФ-0000085 від 27.07.2023, здійснив виплату за послуги аваркома (експерта) у розмірі 1930,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцію № 974620 від 17.08.2023. МТСБУ зверталося до відповідача з листом про компенсацію витрат в добровільному порядку, який останнім залишено без належного реагування та виконання . Отже, на думку МТСБУ, воно виконало покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини заподіювача шкоди, який не забезпечив цивільно-правову відповідальність, при цьому загальна сума понесених витрат МТСБУ складає 34873,20 грн (32943,20 грн + 1930,00 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Із матеріалів справи вбачається, що завдана шкода особисто особою, винною у скоєнні ДТП [PERSON] відшкодована не була. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.п. «а» п. 41. 1 ст. 41 зазначеного Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У свою чергу, відповідно до ст. 1191 ЦК України та п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. У зв`язку із тим, що на момент ДТП відповідач [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу. Відтак, оцінивши всі зібрані у справі докази, наявні матеріали справи, суд, із урахуванням встановлених обставин справи, приходить до висновку про обґрунтованість позову щодо стягнення з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою у розмірі 32 943,20 грн, враховуючи що зазначені витрати підтверджуються матеріалами справи. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості на послуги аварійного комісара в розмірі 1930,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 8 Порядку провадження діяльності аварійних комісрів, які з`ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України «Про страхування», залучення моторним (транспортним) страховим бюро України аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, для визначення причин настання страхових випадків та розміру збитків, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 23.02.2006 № 5417 (у редакції розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.10.2011 № 671), МТСБУ здійснює оплату послуг представників МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду (на момент проведення оцінки матеріального збитку автомобіля - в редакції пункту 9 «МТСБУ здійснює оплату послуг аварійних комісарів за рахунок коштів фонду захисту потерпілих»). Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено вичерпний перелік витрат, які відшкодовуються страховиком у разі пошкодження транспортного засобу. До цього переліку не віднесено витрати страхувальника на проведення експертиз. Крім того, пунктом 7 вищевказаного Порядку передбачено, що МТСБУ зобов`язане відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) лише у разі, якщо представник МТСБУ не з`явився у визначений у пункті 6 цього Порядку строк та потерпілий скористався своїм правом відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що потерпілий звертався до МТСБУ з приводу встановлення розміру збитків і представник останнього не з`явився у встановлений строк, тому суд дійшов висновку, що витрати МТСБУ в розмірі 1930,00 грн не входять до суми страхового відшкодування, оскільки такі витрати не є складовою регламентної виплати. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення в порядку регресу суми коштів, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування із водія транспортного засобу, який спричинив ДТП та відповідальність якого не була застрахована. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно частин 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 2860,42 грн.

Outcome: partial