Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 07 лютого 2022 року у розмірі 200 000, 00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі укладеного договору позики [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність та зобов`язався повернути грошову суму у розмірі 200 000, 00 доларів США у термін до 01 грудня 2022 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором у визначені строки не виконав, чим порушив права позивача вільно володіти та розпоряджатися на власний розсуд вказаною грошовою сумою. Відповідач у відзиві позов не визнав, вказав, що дійсно між сторонами 07 лютого 2022 року між сторонами було укладено договір позики, але насправді 200 000, 00 доларів США були надані йому для покупки [PERSON] квартири у м. Києві, а не як позика. Позивач передумав купувати квартиру та почав вимагати повернення коштів, але кошти вже були витрачені на купівлю квартири, тобто вкладені у нерухомість у м. Києві. Відповідач вважає договір позики недійсним, бо крім того, що грошові кошти передані не як позика, позика в іноземній валюті суперечить законодавству, бо [PERSON] не мав права надавати валюту у позику. Просив відмовити у задоволенні позову. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 21 листопада 2024 року вказана позовна заява> надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 26 листопада 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 28 листопада 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 29 листопада 2024 року позивач подав через Електронний суд заяву про усунення недоліків, зареєстровану у суді 02 грудня 2024 року. 09 грудня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 13 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 13 лютого 2025 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. Представник позивача позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у заявах по суті. Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 07 лютого 2022 року [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) уклали договір позики /а. с. 11-12/. Згідно з пунктом 1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 200 000, 00 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у термін до 01 грудня 2022 року для використання для особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується використати отриману позику з метою визначеною цим договором та повернути позику у визначений цим Договором строк. Відповідно до пункту 3 Договору, позика за цим Договором є безпроцентною. На виконання умов Договору, позикодавець 07 лютого 2022 року передав позичальнику у якості позики грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 200 000, 00 доларів США, що підтверджується розпискою виданою [PERSON] та пунктом 2 самого Договору до 01 грудня 2022 року (пункт 5,6 Договору) /а. с. 9/. 07 лютого 2023 року [PERSON] письмово звернувся до позичальника та попередив про обов`язок повернення позики в розмірі 200 000, 00 доларів США, отриманої за договором позики від 07 лютого 2022 року. Попередження отримане відповідачем особисто. 09 вересня 2024 року [PERSON] повторно письмово звернувся до позичальника з вимогою повернення позики у розмірі 200 000, 00 доларів США, отриманої за договором позики від 07 лютого 2022 року та попередив відповідача про те, що у випадку неповернення позики звернеться до суду з позовом про стягнення суми позики, яку він отримав 17 вересня 2024 року. Однак відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконав - грошові кошти ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були. Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Договір набирає чинності з моменту його укладення (стаття 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту статті 638 ЦК України. Зобов`язання, що витікають з договору позики, встановлені статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У силу вимог частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи сторони відповідача не підтверджено жодними доказами, обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову підтверджені належними доказами, не спростовані відповідачем, тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved