Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У травні 2024 року позивачі звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що ними 27 грудня 2024 року подана заява до ВП №4 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.2, 3 ст.127 КК України. Не пізніше 28 грудня їх заява мала бути внесена до ЄРДР. Чого зроблено не було. Тому вони звернулись до суду та ухвалою суду зобов`язано уповноважених осіб ВП №4 Бучанського РУП внести відомості до ЄРДР за їх заявою від 27 грудня 2023 року та розпочати досудове розслідування. Після набрання ухвалою законної сили та її оприлюднення вони набули статусу захищених та уповноважена особа зобов`язана була внести відомості до ЄРДР. Вказали, що судове рішення є обов`язковим для виконання. Відповідач, як суб`єкт владних виконавчих повноважень зобовязаний діяти лише у межах, на підставі та у спосіб, що встановлені Конституцією та Законами. Але відповідач повністю проігнорував судове рішення від 05 лютого 2024 року. Таке діяння відповідача свідчить про повне ігнорування імперативних норм права, вседозволеність, зверхнє ставлення на Народом України, що має наслідком порушення охоронюваних державою цінностей таких як повага до людської гідності та право на судовий захист, що встановлено імперативною рівністю перед законом і судом. Вони за своїм правовим, юридичним та соціальним статусом є громадянами України. Людина, її життя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Натомість відповідач так організував роботу ВП №4, що останні повністю проігнорували імперативні приписи, не внесли відомості та не здійснюють досудове розслідування, чим їм завдано моральної шкоди та стан, до якого їх довів відповідач, за своєю правовою природою, визначеннями та характеристиками прирівнюється до тортур. Просили суд: стягнути з ГУ НП в Київській області шляхом списання з казначейського рахунку державної казначейської служби України на користь [PERSON] у відшкодування шкоди, завданої їй особисто глибокими моральними стражданнями повним ігноруванням вимог чинного законодавства і злочинними діями, взаємозв`язаними між собою створенням умов для зупинення, скасування та залишення без виконання судового рішення 3000 євро, які на дату набрання судового рішення законної сили мають бути конвертовані у національну валюту; стягнути з ГУ НП в Київській області шляхом списання з казначейського рахунку державної казначейської служби України на користь [PERSON] у відшкодування шкоди, завданої їй особисто глибокими моральними стражданнями повним ігноруванням вимог чинного законодавства і злочинними діями, взаємозв`язаними між собою створенням умов для зупинення, скасування та залишення без виконання судового рішення 3000 євро, які на дату набрання судового рішення законної сили мають бути конвертовані у національну валюту; за наслідками судового розгляду постановити окрему ухвалу з направленням її до відповідного правоохоронного органу з приводу ігнорування та залишення без виконання судового рішення, постановленого Києво-Святошинським районним судом Київської області 05 лютого 2024 року у справі 369/32/24. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 14 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник відповідача ГУ НП в Київській області вказав, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд має з`ясувати чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та інші обставини, які мають значення для вирішення спору. Вважає, що позивач не надав суду жодного доказу на обґрунтування того, що внаслідок перебування під слідством відбулись кардинальні чи суттєві зміни в перебігу життєвих подій, було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, погіршилась його репутація, та загалом, завдало певної шкоди. Всі посилання позивачів вважають голослівними. Просили відмовити у задоволенні позову. 19 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник Державної казначейської служби України вказав, що служба не може бути відповідачем у таких справах, оскільки за своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення питання. Ними не порушувалось жодних прав та інтересів позивачів, не вступав з ними у правовідносини і жодної шкоди позивачам не завдавав. Самі ж позивачі також у позові не вказують, що ними завдано їм будь-яку шкоду. Просили відмовити у задоволенні позову. 26 червня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив ГУ НП в Київській області. Додатково позивачі вказали, що дізнавач ВП №4Бучанського РУП ГУ НП України в Київській області прийняв від них заяву про вчинення кримінального правопорушення. Але станом на день подачі скарги до суду 03 січня 2024 року, їх заява не була внесена до ЄРДР. Саме тому їх скаргу задоволено, що є визначальною процесуальною подією. Постійно та систематично декларовані права людини не є порушними, принципи непорушності прав людини як найвищої соціальної цінності закріплені у відповідних деклараціях та НПА. Обовязок захисту прав людини покладений на суди. Наявні порушення, вчинені відповідачем, щодо схвалення і сприяння бездіяльності підлеглих осіб, сконцентровані на позбавленні їх прав, формують щоденні, цілодобові негативні емоції (розпач, зневіра, пригнічення, страх за майбутнє, створюється впливаючий життєвий дискомофорт на самопочуття, призводить до поверхневого сну, до відсутності достатнього відпочинку, оздоровлення, що розвиває негативізм у фізичному\\психологічному стані здоров`я, відчутті збитковості особистості сімї, серед друзів, знайомих, близьких, родичів та в суспільстві. Цей стан вони прирівнюють до тортур. Просили позов задоволити. 02 липня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби. Додатково позивачі вказали, що рекомендують відповідачеві вивчити базові основи матеріальної частини чинного законодавства. Так, ДКС України в одноособовому порядку не можуть бути самостійним відповідачем, у таких справах обовязково залучається орган державної влади, який має відповідати за предметом позову та несе юридичну відповідальність як самостійний обєкт права, а казначейство має приймати участь у справах з відповідним державним органом (абз.2 п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р.). Просили позов задоволити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала у повному обсязі. Просила суд задоволити позов. У судове засідання позивач [PERSON] та представник Державної казначейської служби не з`явились. Позивач [PERSON] надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача ГУ НП В Київській області проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 27 грудня 2023 року [PERSON] та [PERSON] подали заяву щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.2,3 ст.127 КК України до ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київської області, зареєстровано за №8551. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року зобов`язано уповноважених осіб ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] та [PERSON] від 27 грудня 2023 року, яка згідно з талоном повідомленням єдиного обліку №055563 була зареєстрована в ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області за №8551 та розпочати досудове розслідування. Дана ухвала надійшла до ВП №4 Бучанського РУП ГУНП в Київській області 24 квітня 2024 року та того ж дня відомості про те, що 27 грудня 2023 року невстановлена особа за адресою с.Білогородка Бучанського району Київської області погрожувала заявниці, внесені до ЄРДР №12024116390000097 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, що підтверджено листом сектору дізнання ГУНП в Київській області від 23 серпня 2024 року та витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізувала в окремих постановах, які розглянемо далі. Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У даній справі позивачі пов`язували завдання їм моральних страждань із неналежним, на їх думку, розглядом третьої особи їх заяви про вчинення кримінального правопорушення та невнесенням відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у встановлені законодавством терміни. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи надані пояснення позивача, подані сторонами доказ, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їм моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб ВП №4 Бучанського РУП ГУ НП України в Київській області, про які вказано у позові та настанням шкоди. Вцілому, позивачі вказували загальні вислови щодо отримання моральної шкоди, без будь-якої конкретизацією щодо обставин, які стосувались саме позивачів. Суд звертає увагу, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, їх права поновлено, шляхом постановлення слідчим суддею ухвали про зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань\~та внесенням слідчим 24 квітня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за заявою\~\~ [PERSON] та [PERSON] у кримінальному провадженні №12024116390000097. Отже, вирішуючи спір, суд виснує про те, що сам факт задоволення слідчим суддею скарги позивачів на бездіяльність службових осіб та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивачів про злочин не свідчить про завдання їм моральної шкоди. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 06 червня 2024 року у справі № 454/4858/22, від 24 липня 2024 року у справі № 454/2285/23, від 05 листопада 2024року у справі № 454/3367/23. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed