Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, а також судовий збір у розмірі 1211 гривні 20 копійок. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 10.11.2007 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.11.2021 шлюб між ними розірвано. [INFO] у шлюбі народилася дитина [PERSON] . З 18.08.2009 дитина зареєстрована та проживає в приватизованої квартирі з батьком. Зазначає, що станом на даний момент дитина також проживає з ним у зв`язку з тим, що мати дитини після розірвання шлюбу у кінці грудня 2021 року пішла з дому у невідомому напрямку, тим самим кинула сім`ю та перестала займатися вихованням дитини та проживати разом з дитиною. Де на даний час знаходиться відповідач, позивачу та його сину не відомо, телефонний зв`язок з нею відсутній. З того часу відповідач не опікується дитиною, не приймає участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікавиться його життям. З метою захисту інтересів сина, враховуючи тривале та злісне невиконання відповідачем своїх обов`язків, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів закрито. Призначено цивільну справу за позовом[PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні вищенаведеним. Відповідач по справі в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і позивач по справі. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву директора Департаменту служб у справах дітей О.Малько про розгляд справи без участі представника третьої особи. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 10 листопада 2007 року Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №248. Сторони мають неповнолітню дитину- сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №577. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 листопада 2007 року Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №248 - розірвано. Рішення набрало законної сили. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Також з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 18.01.2024 вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з копією листа Комунального закладу «Харківський ліцей № 34 Харківської міської ради» від 23.01.2024р. № 01-46/10 [PERSON] , [INFO] навчався в закладі з 2014 по 2023. Навчальні заняття відвідував постійно, мав пропуски виключно з поважних причин. Під час навчання проживав за адресою [ADDRESS] разом з батьком. Для зарахування в перший клас сина привів батько. У останній рік навчання 2022/2023, мати [PERSON] , не спілкувалася ні з класним керівником сина, ні з адміністрацією закладу, не відвідувала батьківські збори, в тому числі і в дистанційному форматі, не цікавилася навчанням сина. Постійно відвідував батьківські збори, цікавився навчанням сина виключно батько, [PERSON] . Як вбачається з листа КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» Харківської міської ради від 02.02.2024 № 62/0/500-24 дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом лікаря-педіатра та лікарів-фахівців цього закладу охорони здоров`я та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Зі слів лікаря-педіатра [PERSON] , з якою укладено декларацію про надання первинної медичної допомоги дитини 13.03.2019, до лікувального закладу сина супроводжує батько [PERSON] .. Зі змісту листа «Харківського фахового коледжу транспортних технологій» від 16.01.2024 № 10/01-24-3 вбачається, що [PERSON] є студентом денної форми здобуття освіти даного закладу з 01.09.2023 та навчається на першому курсі за спеціальністю 275 Транспортні технології (на залізничному транспорті) освітньо-професійної програми «Організація перевезень і управління на залізничному транспорті». Останній проживає за адресою: [ADDRESS] . Питанням вступу сина до коледжу займався батько. Спілкування з класним керівником та адміністрацією коледжу здійснює батько, [PERSON] . Мати, [PERSON] , на зв`язок з класним керівником та адміністрацією коледжу не виходила. Як вбачається з довідок за № 24/01-01від 24.01.2024 та № 24/01-02 від 24.01.2024, виданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Крайт», [PERSON] працює в ТОВ «Крайт» на посаді слюсаря з 14 червня 2018 року по теперішній час, має стабільний дохід. Відповідно до характеристики, виданої за № 24/01-03 від 24.01.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Крайт», [PERSON] працює на посаді слюсаря ТОВ «Крайт», зарекомендував себе ініціативним, дисциплінованим спеціалістом, здібним виконувати доручення у вказані строки, доброзичливим, комунікабельним, таким, який користується повагою у колективі. Підприємству також відомо, що позивач проживає зі своїм сином [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Мати сина, [PERSON] , не цікавиться долею дитини, не спілкується з нею, не бачиться тривалий час. Питаннями зарахування дитини до технікуму займався батько дитини [PERSON] . Згідно інформації про особу, наданої старшим дільничним офіцером поліції ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області О.Лучко, [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] разом з сином. За місцем мешкання характеризується з позитивного боку, з сусідами не конфліктує. Алкогольні напої та наркотичні речовини не вживає. З особами, які ведуть аморальний спосіб життя, контакт не підтримує. Компрометуючих матеріалів відносно [PERSON] у відділі поліції №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області не має. Згідно інформації про особу, наданої старшим дільничним офіцером поліції ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області О.Лучко, [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою [ADDRESS] разом з батьком. За місцем мешкання характеризується з позитивного боку. Компрометуючих матеріалів відносно [PERSON] у відділі поліції №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області не має та на обліках НПУ не перебуває. До адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. За даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 15.01.2024 [PERSON] не притягувався до кримінальної відповідальності, не має незнятої чи непогашеної судимості, у розшуку не перебуває. Копією довідки за формою №100-2/о, виданої 24.01.2024 КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», [PERSON] не має психіатричних, у тому числі, спричинених вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання виховання дитини. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила, що в останнє бачила [PERSON] три роки тому 31 січня 2021 року, з яких причин вона виїхала за межі країни їй не відомо. Судом також з`ясована думка неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що з матір`ю не спілкується взагалі, відносини не підтримує. Наслідки позбавлення батьківських прав відомі, вважає за доцільне позбавлення матері батьківських прав. Також у якості доказу суду надана письмова заява свідка [PERSON] , яка зазначила, що [PERSON] самостійно займається вихованням сина [PERSON] на протязі тривалого часу з 2022 року. Мати [PERSON] з того часу не бачила, де вона перебуває їй невідомо. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, як представника органу опіки та піклування є недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01.07.2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року № 49684/99, § 30). В оцінці доводів суд враховує, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - це ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку. Обставини, на які посилається позивач у своєму позові можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Частиною1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова № 3) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абзац 2 пункту 16 Постанови № 3). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Отже, враховуючи те, що позивачем було в повній мірі доведено факт ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку, щодо необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За змістом ч. 3 ст. ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Позивач визначив спосіб стягнення аліментів з відповідача шляхом стягнення їх у частці від доходу матері дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частинами 1, 2 ст.182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідачем не надано суду доказів щодо наявності на її утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків та інших осіб, а також будь-яких доказів щодо стану їх здоров`я. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину в матеріалах справи відсутні, заперечень щодо розміру аліментів відповідачем також не надано. Враховуючи всі вищевикладені обставини, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача та стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 лютого 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.. Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved