Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

14.01.2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] .. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що у шлюбі з відповідачкою перебувають з 11.07.2020 року, котрий було зареєстровано повторно. Від шлюбу, в якому сторони перебували у період з 16.02.2009 року і по 16.09.2014 року мають дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Син та дочка зареєстровані за їх місцем спільного проживання за адресою: [ADDRESS] , а фактично проживають з ним, за місцем його довготермінового відрядження, в Турецькій Республіці. Незважаючи на спробу відновити сімейні стосунки, які були припинені після розірвання попереднього шлюбу, з кінця 2022 року взаємовідносини між ним та відповідачкою поступово погіршувалися, що на теперішній час призвело до фактичної відсутності шлюбних відносин та припинення спільного господарства. Між ними виникають постійні сварки свідками яких стають їх діти, що в свою чергу негативно впливає на їх психічний стан. Відповідачка не хоче виконувати обов`язки з забезпечення фінансових потреб сім`ї. Окрім того, відповідачка не здатна підтримувати нормальну морально-психологічну атмосферу в сім`ї, піклуватися про підтримання стосунків, основаних на взаємній любові, довірі, повазі та взаємодопомозі. Позивач стверджував, що збереження їх з відповідачкою шлюбу буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, оскільки він не має наміру перебувати у шлюбі з жінкою, з якою не бажає проживати спільно у майбутньому. На час звернення до суду з позовом ведення спільного господарства припинене, усі витрати на утримання сім`ї та дітей позивач покриває одноосібно, спільний сімейний бюджет відсутній. Також позивач повідомив суду про відсутність між ним та відповідачкою суперечок щодо місця проживання дітей, а також спорів щодо майна, оскільки з метою визначення місця проживання дітей та суперечок щодо майнових питань між ними 14.08.2018 року було укладено договори про визначення місця проживання дітей та поділ спільного сумісного майна подружжя. Стверджував, що зазначені ним підстави для розірвання шлюбу є вагомими та обґрунтованими, просив позов задовольнити, їх з відповідачкою шлюб розірвати. Провадження у справі відкрито 12 лютого 2025 року з призначенням до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Руднєв О.О. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги просив задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Назаренко М.В. 09.04.2025 року подала до суду заяву про визнання відповідачкою позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Як видно зі змісту заяви про визнання позову, відповідачка позов визнає та не заперечує щодо розірвання шлюбу. Зважаючи на те, що позивачем у позовній заяві зазначені обставини проживання дітей та окреслені фінансові питання, відповідачка зазначила про те, що: - спільний з з позивачем син дійсно наразі проживає в Турецькій Республіці, однак проживати буде там до закінчення навчання, а саме до травня 2025 року, після чого буде проживати з матір`ю в Україні; - не погоджується з твердженням позивача про те, що вона не хоче виконувати обов`язки з фінансових потреб сім`ї, оскільки протягом тривалого часу вона перебувала у відпустці по догляду за дітьми, наразі подружжя проживає за межами України, де позивач має довготривале відрядження, в силу якого вона не має права бути офіційно працевлаштована, а тому невиконання обов`язків з фінансових потреб сім`ї зумовлене не відсутністю її ж бажання, а через роботу позивача; - наразі між ними відсутній майновий спір, однак договір про поділ майна не охоплює все майно, що було придбане під час шлюбу, а тому не виключає наявності спору щодо такого майна. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що сім`я сторін фактично припинила своє існування, сумісне проживання подружжя є неможливим, шлюб сторін існує формально. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позовної заяви в суді, примирення між сторонами не відбулось. Подальше перебування у шлюбі сторін у справі буде суперечити їхнім інтересам. Відповідно до правил ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, або інтересам дитини що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд вважає встановленим, що за зазначених вище обставин збереження сім?ї буде суперечити інтересам сторін у справі. Шлюб сторін існує формально і може бути розірваний, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору при зверненні до суду з позовом не відшкодовувати за рахунок відповідачки відповідно до правил статті 141 ЦПК України, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, не просив суд про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved