Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області, орган опіки та піклування Дніпровського району м.Києва,про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] у нього з відповідачем народився син [PERSON] . 15.07.2017 він та відповідач уклали шлюб, який заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 07.11.2024 у справі № 398/2753/24 був розірваний. Також вказаним судовим рішенням з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання дитини. У 2021 році позивач через тяжкий матеріальний стан поїхав працювати у м. Київ. Після цього відповідач почала вести антисоціальний спосіб життя, не виконувала батьківські обов`язки стосовно малолітнього сина, залишала дитину саму та ночувала у друзів. У 2016-2017 роках їх родина перебувала на обліку у службі у справах дітей Олександрійської міської ради та відповідачу було рекомендовано пройти реабілітацію у «Центрі Ковчег» для залежних від наркоманії і алкоголізму. Після проходження курсу реабілітації поведінка відповідача змінилась на краще, проте у 2021 році відповідач повернулась до попереднього способу життя та знову почала вживати наркотичні засоби та зловживати алкоголем. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина, дитина була відібрана у відповідача та, після медичного обстеження, 21.01.2022 тимчасово поміщений до центру «Джерело життя». 25.01.2022 дитину було передано батькові для подальшого виховання. З січня 2022 року та до теперішнього часу дитина проживає у м. Києві разом батьком [PERSON] та бабою [PERSON] . Відповідач продовжує вести аморальний та антисоціальний спосіб життя, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2024 у справі № 759/2822/24 [PERSON] засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України. Після винесення вироку відповідач не змінила своєї поведінки та на теперішній час обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, кримінальне провадження стосовно відповідача знаходиться на розгляді у Дніпровському районному суді м. Києва. За невиконання батьківських обов`язків [PERSON] була притягнута Олександрійським міськрайонним судом до адміністративної відповідальності. З 2021 року відповідач повністю ігнорує свої обов`язки, ухиляється від виховання дитини, не бере участі в житті сина, не турбується про його самопочуття та здоров`я, не цікавиться розвитком сина, матеріально його не забезпечує, майже не спілкується з дитиною та не проявляє жодної заінтересованості уїї подальшій долі. Дитина з січня 2022 року постійно проживає з позивачем, який займається вихованням та утриманням сина, піклується про його емоційний та фізичний стан, та створює усі умови для гармонійного розвитку дитини, навчання, підготовки до самостійного життя. Відповідачу ніхто не чинив і не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною, проте з її поведінки слідує, що вона відмовилась брати на себе відповідальність за життя сина та його розвиток, повністю ігнорує батьківські обов`язки, покладені на неї по вихованню сина, веде аморальний спосіб життя. Так як відповідач повністю ухилилася від виконання своїх обов`язків по вихованню та забезпеченню сина, позивач звернувся до суду з позовною заявою про позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою від 14.01.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Дніпровського району м. Києва. Ухвалою суду від 12.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, зобов`язано орган опіки та піклування Дніпровського району м. Києва надати висновок щодо вирішення спору. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засіданняне з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність, а також відзиву не подала. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представники третіх осіб служби у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області та органу опіки та піклування Дніпровського району м.Києва - служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, направили заяви про розгляд справи без участі їх представників, позовні вимоги підтримують. В судовому засіданні було з`ясовано думку малолітнього [PERSON] щодо позбавлення його матері батьківських правстосовно нього. Так, він не заперечив проти задоволення позову, пояснив, що мама не спілкується з ним, не вітає з днем народження. Вислухавши позивача, думку дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.03.2023. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.07.2017, позивач та відповідач 15 липня 2017 року уклали шлюб, відповідач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 07.11.2024 у справі № 398/2753/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до досягнення останнім повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до листа служби у справах дітей Олександрійської міської ради від 04.11.2024 № 10/283, родина позивача та відповідача перебувала на обліку у службі у справах дітей Олександрійської міської ради з 11.07.2016 до 25.01.2022. Враховуючи, що поведінка та спосіб життя матері негативно впливала на розвиток дитини та могла нести загрозу життю та здоров`ю дитини, працівники служби рекомендували [PERSON] пройти реабілітацію у центрі «Ковчег» для осіб, залежних від наркоманії та алкоголізму. На час реабілітації відповідача дитина була влаштована у родину баби по батьківській лінії. Після проходження відповідачем реабілітації та проведення профілактичної та роз`яснювальної роботи з [PERSON] їх поведінка та спосіб життя покращились, тому у серпні 2017 року дитина була повернута у родину його батьків. Після того, як [PERSON] виїхав на заробітки до м. Києва, [PERSON] знову почала вести асоціальний спосіб життя, не виконувала у повному обсязі батьківські обов`язки. Працівниками міського центру соціальних служб проводилась робота з [PERSON] для подолання складних життєвих обставин, але позитивного результату це не дало. Систематичні скарги на неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків призвело до вилучення малолітнього з родини матері, після чого дитина була направлена до міської дитячої лікарні. Після медичного обстеження, 21 січня 2022 року дитина була тимчасово влаштована до центру «Джерело життя», 25 січня 2022 року малолітній був переданий на виховання батькові [PERSON] , який забрав дитину за своїм місцем проживання. З січня 2022 року та до теперішнього часу [PERSON] не зверталась до служби у справах дітей або до органу опіки та піклування стосовно своєї дитини. 17 серпня 2023 року комісія із захисту прав дитини при виконавчому комітеті Олександрійської міської ради, розглянувши звернення [PERSON] , дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місце проживання його батька [PERSON] , оскільки батько дитини має постійне місце проживання, офіційне працевлаштування та стабільний дохід. Мати дитини [PERSON] веде аморальний спосіб життя та у неї відсутній стабільний дохід. З січня 2022 року мати дитини жодного разу не зверталась до служби у справах дітей для встановлення їй днів побачень чи способу участі у житті свого сина, що підтверджується листом служби у справах дітей Олександрійської міської ради від 28.08.2023 № 10/339. Згідно довідок ОСББ «Буресівник-плюс» від 24.07.2023 № 27-Д та від 29.11.2024 № 51-Д, малолітній [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] та бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 10 червня 2022 року. Малолітній [PERSON] навчається у середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 184 м. Києва. Відповідно до психологічної характеристики на [PERSON] , малолітній навчається у другому класі. Проживає разом з батьком та бабою. На уроках проявляє себе малоактивним. При виконанні завдань не може тривалий час концентрувати увагу на роботі, не дуже швидко переключається з одного виду діяльності на інший, часто відволікається на будь-які зовнішні подразники. До доручень ставиться відповідально. В позаурочний час відвідує музичну школу. Дитина врівноважена, стримана, не має труднощів у спілкуванні з однолітками, на зауваження вчителів реагує адекватно. Зберігає у належному порядку власні речі. Одягнений охайно. Вихованням дитини займається батько, який цікавиться навчанням сина та відповідально ставиться до його виховання. Мати дитини ніколи не відвідувала школу сина та не цікавилася успішністю дитини. Дитину до школи приводить і забирає батько. Згідно з довідкою від 09.12.2024 № 221-Д, виданою Дитячою музичною школою № 13 ім. М.І. Глінки, мати малолітнього [PERSON] [PERSON]. контакту із музичною школою не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, договору на навчання не укладала, оплати за навчання не здійснює. Дитину до школи приводить і забирає батько [PERSON] , який приходить на виклики до школи, цікавиться успішністю сина, спілкується з вчителями, укладав договори на навчання та здійснював оплату. Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва» від 29.10.2024 № 00754-934/01-17, [PERSON] має укладену діючу декларацію з лікарем, декларація укладена батьком [PERSON] . З дитиною на прийом до сімейного лікаря приходить батько, лікарські призначення виконує у повному обсязі. Дитина охайна, доглянута, розвинена відповідно віку. Один раз, 24.04.2023 на прийомі з дитиною була мати [PERSON] , яка на питання лікаря щодо симптомів, перебігу захворювань не змогла дати відповідь, тому на прийом був викликаний батько. Здоров`ям дитини мати не цікавиться по теперішній час. Головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА в м. Києві проведено обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] та встановлено, що квартира, в якій проживає дитина, складається з двох кімнат, умови проживання задовільні, квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організований, дотримано санітарно-гігієнічних норм проживання. У квартирі облаштований куточок для проведення дозвілля та навчання, є письмовий стіл, комп`ютер, книги, ліжко, одяг та взуття. Разом з малолітнім у квартирі проживають його батько [PERSON] та баба [PERSON] . Стосунки у сім`ї дружні. Батько бажає і надалі проживати разом з сином та займатись його вихованням, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 01.08.2023 № 89. Позивач з 21.03.2024 працює у ТОВ «Ерсохєм» на посаді водія та отримує заробітну плату, що підтверджується характеристикою на [PERSON] , складеною ТОВ «Ерсохєм», та довідкою від 28.11.2024 № 7. Також згідно характеристики на [PERSON] , складеної ДП «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні», та довідок від 28.11.2024 № УБ000000004 та № УБ000000005 [PERSON] працює у ДП «Адміністратор містобудівного кадастру на державному рівні» на посаді інженер з комп`ютерних мереж та за цивільно-правовим договором та отримує заробітну плату. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2024 у справі № 759/2822/24 [PERSON] засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком. На розгляді у Дніпровському районному суді м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, справа № 755/9864/24, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2024 та інформацією про призначене судове засідання у кримінальному провадженні у справі № 755/9864/24. Постановою Олександрійського міськрайонного суду від 09.01.2023 у справі № 398/651/22 [PERSON] притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Розрахунком заборгованості по сплаті аліментів від 27.11.2024 № 234741, складеним Олександрійським відділом державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області, підтверджується наявність заборгованості по сплаті [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі 14 318,40 грн. станом на 01.11.2024 згідно виконавчого листа № 398/2753/25. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 03.02.2025 № 30/9/10/3, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Олександрійської міської ради дійшла висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дитини [PERSON] . Комісія з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, дійшла висновку за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] у зв`язку з тим, що вона ухилилася від виховання та утримання сина, що підтверджується висновком від 14.02.2024 № 103-1439. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 180 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим у порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд, враховуючиположення Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейним кодексом України (статті 164-167). В ході розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачем, що вона ухиляється від участі у вихованні малолітнього сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що свідчить про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків. Це, виходячи із положень статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У даному випадку, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» її малолітнього сина. У даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. У цій ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має у даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав одного з батьків щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дитини, у даній справі суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш, ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, пасивну поведінку відповідача, суд розцінює як ухилення від виховання нею дитини, свідоме нехтування нею своїми обов`язками і небажання виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав. У ситуації, що розглядається судом, береться до уваги те, що дитина проживає з батьком в м. Києві. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається батько разом зі своєю матір`ю - бабою малолітньої дитини. Відповідач під час судового розгляду справи жодним чином не продемонструвала суду свого бажання у поновленні сімейних стосунків з дитиною, і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні своїх батьківських обов`язків і відновленні або зміцненні сім`ї. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між нею і сином не зміняться у бік розлучення її з дитиною, яка разом з нею не проживає. Важливим у даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки вона з сином не проживає, так само даний захід не виключає можливості побачення матері з дитиною. Позбавлення батьківських прав відповідача фактично і суттєво не змінить ситуацію між матір`ю та дитиною, яка складається та існує протягом тривалого часу. Як підсумок аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини», суд зауважує, що у даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і надалі зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію її прав. Суд наголошує, що захід, який застосовується, не є безстроковим і відповідач має право, у випадку зміни своєї поведінки, на поновлення батьківських прав у порядку, передбаченому СК України (стаття 169). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] з наведених вище мотивів та підстав, що у даному випадку відповідатиме найкращим інтересам дитини. За змістом статті 141 ЦПКУкраїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з вказаним позовом сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн У зв`язку із повним задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 211,20 грн понесених позивачем судових витрат. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved