Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1243477 від 18.01.2024 в розмірі 82 950,99 грн., а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Позовна заява обгрунтована тим, що 18.01.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено договір №1243477 про надання споживчого кредиту. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору товариство надає відповідачу кредит на умовах строковості, зворотності та платності. На підставі укладеного договору позичальнику надано грошові кошти у сумі 4400 грн. та на підставі додаткової угоди укладеної 19.01.2024 до договору від 18.01.2024 №1243477 між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] сума кредиту збільшена та позичальнику надано кошти у розмірі 11 000 грн. 29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу №29/07/2024, за яким останнє набуло право вимоги до відповідача. Позичальник тривалий час не виконував свої зобов`язання, внаслідок чого заборгованість станом на 29.07.2024 становить 82\~950,99 грн, з яких: 15\~399,99 грн заборгованість за кредитом та 67\~551 грн. заборгованості по відсоткам нарахованими відповідно до п. 1.5 кредитного договору за ставкою 2,5% за кожен день користування кредитом (912,5% річних) за період з 18.01.2024 по 29.07.2024 включно. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) сторін на 11.03.2025. Також вказаною ухвалою за клопотанням позивача витребувано в АТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) платіжну карту № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 18.01.2024 року по 23.01.2024 року з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] в період з 18.01.2024 року по 23.01.2024 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у справі на лікарняному з 07 по 11 березня 2025 року, розгляд справи було перенесено на 01.04.2025. 01.04.2025 відповідач в судовому засіданні заявив клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому часу отримати правову допомогу щодо спірних правовідносинах. Розгляд справи було відкладено на 11.04.2025. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданих до суду клопотаннях просив здійснювати розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення в яких підтвердив факт укладання кредитного договору та додаткової угоди до нього. Зазначив, що дійсно отримав кошти у розмірі 4400 грн. та 11000 грн., які не повернув та відсотки не сплачував у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем. В частині стягнення з нього тіла кредиту не заперечував, водночас вважає, що посилання позивача на правомірність процентної ставки у розмірі 2,5% за день (912,5% річних) є грубим порушенням принципу добросовісності та справедливості, визначених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначив, що розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн. є завищеним, вважає, що достатньою та розумною є сума у розмірі 3 000 грн. В судовому засіданні було оголошено перерву до 16.04.2025. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 18.01.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено договір №1243477 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», який підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором (а. с. 11 14). За умовами договору, сума кредиту складає 4 400 грн, тип кредиту кредит, строк кредиту (строк дії договору) 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 20 днів. Нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою 2,5% в день та зниженою процентною ставкою 0,5 % в день. Крім того 19.01.2024 між ТОВ «Селфі кредит» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору №1243477 від 18.01.2024 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», відповідно до якої збільшено суму кредиту на 11\~000 грн. яка підписана відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Селфі кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 4400 грн. та 11000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] (а. с. 16,19,75-77). 29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу №29/07/2024, за яким клієнт відступає фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки, встановлені цим договором (а. с. 37 41). За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №1243477 від 18.01.2024. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Отже, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору кредиту, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Селфі кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в загальному розмірі 15400 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. На підставі п.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Як зазначено вище, 29.07.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ "ФК "Укрглобал-Фінанс" укладено договір факторингу № 29/07/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» за плату належні права вимоги, а ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» приймає належні ТОВ «Селфі Кредит» права грошової вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, тим самим ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» стає новим кредитором. Згідно підписаного та скріпленого печатками витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29/07/2024 від 29.07.2024 ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 82 950,99 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 15 399,99 грн, заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 67 551 грн (а.с.43). Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення відповідачем отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту у розмірі 15 399,99 грн. В позовній заяві позивач вказує, що відсотки нараховані з посиланням на п. 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» з розрахунку протягом перших 120 днів 2,5% до 22.04.2024 включно та протягом наступних 120 днів 1,5% з 23.04.2024 по 20.08.2024 включно. Водночас, суд, перевіряючи розрахунок процентів за кредитним договором не може погодитися з його правильністю, з огляду на таке. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22.04.2024- денна ставка не більше 1,5%, - з 20.08.2024 - денна ставка не більше 1%. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Отже, судом встановлені підстави для проведення власного розрахунку заборгованості зі сплати процентів за період з 18.01.2024 (укладення кредитного договору №1267363) до 29.07.2024 (переуступка права вимоги) виходячи з наступного. За період з 18.01.2024 року по 21.04.2024 року включно розмір процентів, який підлягає стягненню з [PERSON] складає 36 574 грн (період з 18.01.2024 по 21.04.2024 року становить 95 дні х 2,5%). Починаючи з 22.04.2024 року - денна ставка становить не більше 1,5%. Отже, за період з 22.04.2024 року по 29.07.2024 року розмір процентів становить 22 869 грн (період з 22.04.2024 року по 29.07.2024 року становить 99 днів х 1,5%). З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір заборгованості за відсотками становить 59 443 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі№922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. Чинне процесуальне законодавство встановило так і основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19 вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial