Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] , через представника адвоката Шароградську Лідію Вікторівну, звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на належну спадкодавцю, [PERSON] , частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування якої: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , про що Першим відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис №2750. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування якої: [ADDRESS] . У встановленому законом порядку позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ганшиної Олени Юріївни із заявою про прийняття спадщини, за наслідком чого нотаріусом була заведена спадкова справа №15/2024 (номер у Спадковому реєстрі 78668512). Після спливу 6-місячного строку для прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. 09.10.2024 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок номер [ADDRESS] . Проте, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, яка знаходиться під успадкованим будинком і призначена для його обслуговування на тій підставі, що зазначена в Державному акті земельна ділянка належала спадкодавцеві [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з [PERSON] , частки співвласників даної земельної ділянки не визначені, а тому у нотаріуса відсутня можливість оформити спадщину на частку померлої, оскільки розмір спадкового майна встановити неможливо. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної сумісної власності на вищевказану земельну ділянку. Ухвалою суду від 10.02.2025 відкрито провадження у порядку загального позовного провадження по зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання. 03.03.2025 року до суду надійшов письмовий відзив Харківської міської ради на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на необґрунтованість доводів позивача, невідповідність їх вимогам діючого законодавства, передчасність та таких, що пред`явлені до неналежного відповідача. Вказує, що позовна заява не містить жодних доказів або фактів того, що Харківською міською радою будь-яким способом порушено права позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, оспорювана земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , а тому рішення у справі може вплинути на права та обов`язки останнього, проте він не залучений до участі у справі. Також, посилаючись практику Верховного Суду України у подібних правовідносинах, відповідач вважає, що належним способом захисту є подання позову до особи, якій на праві спільної сумісної власності належить спірне майно про визначення частки, належної померлому на праві спільної сумісної власності. 04.03.2025 року до суду від представника позивача адвоката Шароградської Лідії Вікторівни надійшла письмова відповідь на відзив, в якій вказує, що оскільки інші особи, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , окрім позивача відсутні, то належним відповідачем в даній справі є саме орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини Харківська міська рада. Також вказує, що Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно саме за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України (Постанови від 27 травня 2020 року у справі №361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі №464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) та ін., що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. А тому вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 14.08.2024р. у справі № 522/3974/20 (провадження № 61-4007св23). 17.03.2025 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких вказував, що питання визнання спадщини відумерлою і спрямування позову до Харківської міської ради у спірному питанні є безпідставним, оскільки приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ганшиною О.Ю. було відмовлено позивачу у вчинені нотаріальної дії, такої як видача свідоцтва про право на спадщину, а не усунення його від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, або відмови від її прийняття. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Саме тому вважає, що належним способом захисту є саме є подання позову до особи, якій на праві спільної сумісної власності належить спірне майно про визначення частки, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 01.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в її задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [INFO] померла [PERSON] , про що Першим відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис №2750, що підтверджується наданою копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.02.2024 року (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивач, будучи сином [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області, Ганшиної Олени Юріївни, із заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області\~Ганшиною О.Ю. заведена спадкова справа №15/2024, номер у Спадковому реєстрі 78668512 (а.с. 12) Позивач вказує, що після спливу 6-місячного строку для прийняття спадщини ним було подано нотаріусу заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину. 9 жовтня 2024 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок номер [ADDRESS] (а.с. 13). Проте, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ганшиної О.Ю. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.10.2024 р. №230/02-31, якою відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, яка знаходиться під успадкованим будинком і призначена для його обслуговування (а.с. 14). В обґрунтування відмови у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус вказала, що згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» та п. п. 4.14 п. 4 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна. Відповідно до ст. 268 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Правовий аналіз наданого заявником в якості правовстановлюючого документу - Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 080046, виданого Харківською міською радою Харківської області 01 серпня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 810667100102, дозволяє зробити висновок, що зазначена у вказаному акті земельна ділянка належить спадкодавцеві [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з [PERSON] . Цей висновок підтверджується тим, що у вказаному акті частки співвласників земельної ділянки не визначені, що також повністю співпадає з приписами ч. 4 ст. 355 Цивільного кодексу України відповідно до якої спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В даному випадку законом, а саме статтею 89 Земельного кодексу України встановлена саме спільна сумісна власність на майно, оскільки в ньому не визначені частки співвласників. Тому, на цей час у нотаріуса відсутня можливість оформити спадщину на частку померлої [PERSON] , оскільки розмір спадкового майна встановити не можливо. Усне посилання заявника на норми пункту 12 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» є безпідставними, так як розповсюджуються на випадки смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) та не стосуються правового режиму земельної ділянки, що приватизована. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на належну спадкодавцю, [PERSON] , частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування якої: [ADDRESS] . Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. «г» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: прийняття спадщини. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Приписами ч.2 ст.372 ЦК України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме: вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Пунктом в ч.2 ст.89 ЗК України визначено наступне: у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: співвласників жилого будинку. За ч.5 цієї статті, поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч.1 ст.87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду та при прийнятті спадщини на земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Право власності припиняється у разі смерті власника (п.11 ч.1 ст.346 ЦК України). Згідно зі статтями\~1216,\~1217,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга\~статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій\~статті 1223 ЦК України\~визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою\~статті 1258 ЦК України\~встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої\~статті 1221 ЦК України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша\~статті 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша\~статті 1270 ЦК України). За статтею 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено та не оскаржувалось сторонами, що позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] . Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. У відповідності до роз`яснень, наданих у вказаній постанові, - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п. 5). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п.3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24- 753/0/4-13 від 16.05.2013р., де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач вказував, що оскільки частки земельної ділянки кожному зі співвласників спільної сумісної власності не визначенні за життя спадкодавця, а частки таких є рівними, в результаті він не може оформити право власності на частку вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері, а тому позбавлений можливості вирішити питання оформлення спадщини в позасудовому порядку. З приводу посилання відповідача на те, що належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є подання позову до особи, якій на праві спільної сумісної власності належить спірне майно про визначення частки, належної померлому на праві спільної сумісної власності, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог через неналежно обраний позивачем спосіб захисту, суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968 сво 21). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом\~статті 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої\~статті 25 ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта\~статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.\~Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження №61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.\~[…]\~Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень\~статті 16 ЦК України\~та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя\~статті 13 ЦПК України). У справі, що розглядається, визначення частки померлої у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачами. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої\~статті 263 ЦПК України). На підставі викладеного, суд відхиляє доводи позивача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав. З приводу посилання відповідача на те, що Харківська міська рада не є належним відповідачем по вказаній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 18.12.2019 року у справі № 265/6868/16 ц, від 06 жовтня 2021 року в справі № 234/17030/18, від 10 листопада 2021 року в справі №759/19779/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 501/672/16-ц, від 01 березня 2023 року в справі № 604/1312/20, 14 грудня 2023 року в справі № 199/1204/21, від 17 квітня 2024 року в справі № 457/969/20, 02 грудня 2024 року в справі № 359/4126/23. А тому, оскільки судовим розглядом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері, то належним відповідачем в даній справі є орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини Харківська міська рада, а тому доводи відповідача в цій частині суд відхиляє. Статтею 16 ЦК України встановлені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, які не є вичерпним. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. На підставі вищевикладеного, суд вважає ефективним і обґрунтованим обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги щодо визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування на належну спадкодавцю, [PERSON] , частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0.0476 га, кадастровий номер 6310138500:09:016:0001, цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування якої: [ADDRESS] . Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення вимог.

Outcome: approved