Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

12.02.2025 позивач, через систему «Електронний суд», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №749583 від 11.11.2021 у розмірі 52 842,11 грн, з яких: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками, а також судові витрати: судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.11.2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №749583, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. Договір укладено в електронній формі шляхом приєднання відповідача до публічної пропозиції, розміщеної на веб-сайті ТОВ «Слон Кредит», у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Отже, укладаючи договір, сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Кредитодавець виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача, що підтверджується первинними документами. Заборгованість відповідача за договором становить 52 842,11 грн, зокрема: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками. Отже, відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за договором та заборгованості за процентами не виконав ні перед первісним кредитором, ані перед позивачем/фактором ТОВ «Діджи Фінанс», що набуло право вимоги за договором №749583 на підставі договору факторингу. 28.08.2023 року ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали Договір факторингу №2808-23, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором №749583 від 11.11.2021 року. Відповідно до Акту прийому-передачі реєстру прав вимог від 28.08.2023 року до договору факторингу №2808-23 ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 52 842,11 грн, з яких: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2025 року справу передано за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального закону. Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відзив на позовну заяву не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.11.2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №749583, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. Договір укладено в електронній формі шляхом приєднання відповідача до публічної пропозиції, розміщеної на веб-сайті ТОВ «Слон Кредит», у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Отже, укладаючи договір, сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Кредитодавець виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача, що підтверджується первинними документами. 28.08.2023 року ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали Договір факторингу №2808-23, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором №749583 від 11.11.2021 року. ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 52 842,11 грн, з яких: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками. Позивачем надано розрахунок заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №749583 від 11.11.2021 року, який становить 52 842,11 грн, з яких: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Закону; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статті 526, 527, 530 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. Відповідно до Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до п. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19, від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010, від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Слон Кредит» в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідача за договором факторингу, внаслідок такого порушення не позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №749583 від 11.11.2021 року у розмірі 52 842,11 грн, з яких: 29 836,04 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 23 006,07 грн сума заборгованості за відсотками. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією, судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Що стосується стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 гривень, суд виходить із наступного. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18 (провадження №61-3157св21). Судом встановлено, що 01.11.2024 року між адвокатом Білецьким Богданом Михайловичем та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір про надання правової допомоги №42649746. Надано додаткову угоду та акт прийому-передачі послуг, де вказано витрати: консультація 500,00 грн, вивчення матеріалів 500,00 грн, складання позову 5000,00 грн. Пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження №61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 (провадження №61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved