Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства (далі - АТ) «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ), в якому просила: визнати недійсним, укладений 15 березня 2019 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і АТ «Оксі Банк» договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; визнати недійсним, укладений 15 березня 2019 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською Ю. О. договір про відступлення права вимоги за договором про заставу нерухомості (іпотеку) від 19 січня 2007 року зареєстрований за № 47, що укладався між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; визнати недійсним, укладений 15 березня 2019 року між АТ «Оксі Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; визнати недійсним, укладений 15 березня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською Ю. О. договір про відступлення права вимоги за договором про заставу нерухомості (іпотеку) від 19 січня 2007 року зареєстрований за № 47, що укладався між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; зобов`язати ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» у порядку застосування наслідків недійсних правочинів звільнити та повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 17 січня 2007 року між нею як позичальником, та ПАТ (нині АТ) «Райффайзен Банк Аваль» як кредитодавцем, було укладено кредитний договір № 01421-03/21, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 100 000 доларів США з процентною ставкою 14,5% відсотків річних строком на 60 місяців. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань 19 січня 2007 року було укладено договір про заставу нерухомості (іпотека), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М. І. та зареєстрований в реєстрі за № 47, згідно з яким в іпотеку передавалась належна їй на праві власності квартира [ADDRESS] . Крім того, повернення кредиту забезпечувалась також договором поруки № 12/26-03/10/9, який 18 січня 2007 року було укладено між банком та її сином [PERSON] . Зазначає, що кредитні зобов`язання тривалий час виконувались нею належним чином. До 2012 року на користь банку вона сплатила понад 109 тис. доларів США. Однак у 2012 році у неї значно погіршилось фінансове становище і вона більше не могла належним чином виконувати свої кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим, у неї виникла заборгованість за кредитом. 30 листопада 2015 року заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва з неї та її поручителя на користь банку стягнуто у загальній сумі 296 087 дол. США, з яких заборгованість за тілом кредиту становила 48 414,99 дол. США, заборгованість за відсотками - 20 113,99 дол. США, а нарахована банком пеня - 227 058 дол. США. Про ухвалення зазначеного рішення вона дізналася лише у другій половині 2018 року, коли банк став наполягати на його виконанні та вона ознайомилась з копією рішення. Після цього, вона з іншим своїм сином [PERSON] (старший син [PERSON] виїхав для проживання у США) вступила у перемовини з банківськими менеджерами, з якими обговорювався варіант дисконту. Планувалось, що іпотечна квартира буде продана за ринковою вартістю - понад 120 тис. дол. США, з яких 60- 70 тис. дол. США мали йти на погашення банківського боргу з прощенням залишку, а кошти понад визначену суму позивач повинна була витратити на придбання квартири для себе і сина [PERSON] . Банк погоджувався на дисконт, але ніяк не міг узгодити конкретну суму. На початку 2019 року банком було розпочато процедуру примусового стягнення заборгованості через приватного виконавця Чижика А. П., шляхом передачі належної позивачу квартири для реалізації на електронних торгах. Проте, це не заважало перемовинам. Водночас, у квітні 2019 року на адресу позивача від ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» надійшло письмове повідомлення від 19 березня 2019 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, в якому зазначалось, що 15 березня 2019 року між АТ «Оксі Банк» як первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» як новим кредитором укладені: договір відступлення права вимоги за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, який укладався між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; договір про відступлення права вимоги за договором про заставу нерухомості (іпотеку) від 19 січня 2007 року, який укладався між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Також, у повідомленні вказувалось, що АТ «Оксі Банк» відповідні права попередньо набув від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за такими ж правочинами від 15 березня 2019 року. Проте, ані від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ані від АТ «Оксі Банк» позивач не отримувала будь-яких повідомлень з приводу здійснених відступлень права вимоги та дізналася про них лише з вищевказаного листа, після чого, вживала заходів для отримання та ознайомлення зі змістом документів. Зі змісту повідомлення також вбачалося, що ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» вимагало від позивача сплатити заборгованість, визначену заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 листопада 2015 року. Разом з тим, позивач вважає, що існують підстави для визнання вищевказаних договорів про відступлення права вимоги недійсними на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, кредитний договір від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 мав споживчий характер і правовідносини за ним потрапляють під юрисдикцію Закону України «Про захист прав споживачів», кредит надавався в іноземній валюті, предметом іпотеки була квартира, яка не перевищує 140 кв. м (98,1 кв.м) та являлась її єдиним місцем постійного проживання та її молодшого сина [PERSON] , у її власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, хоча вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але там не проживає. За викладених обставин, з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» кредитна установа не могла уступити (продати, передати) заборгованість або борг на користь (у власність) іншої особи. Зазначає, що на момент звернення до суду вона разом із молодшим сином незаконно, без судового рішення, виселені з квартири за адресою: [ADDRESS] , про що 06 липня 2019 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201919150000192 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 162 та частиною першою статті 355 КК України. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 18 вересня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому представник заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки оспорювані договори, що стосуються та укладені з АТ «Райффайзен Банк Аваль» вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства. Між сторонами у належній формі було досягнуто згоди з істотних умов договорів. Кредитним договором та договором іпотеки не встановлено заборони щодо зміни кредитора у зобов`язанні. Твердження позивача про те, що іпотечне майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» не відповідає дійсності, оскільки відповідно до паспортних даних позивача, договору іпотеки та анкети-заяви позивача на отримання кредиту вона проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, укладені договори про відступлення права вимоги від 15 березня 2019 року не можуть вважатися примусовим стягненням, що здійснюється органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Укладення вищевказаних договорів не передбачає звернення стягнення на іпотечне майно, а є формою заміни кредитора/іпотекодержателя у зобов`язаннях, тому визначені позивачем обставини не можуть бути підставами для визнання їх недійсними. Враховуючи вищевикладене, що недійсність оспорюваних правочинів прямо не встановлена законом, а позивачем не доведено наявність підстав для визнання їх недійсними, просила відмовити у задоволенні позову. 21 вересня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», в якому представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не є стороною оскаржених ним правочинів, тому єдиною підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку за її заявою є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даними договорами. Водночас, позивач не обґрунтувала яким чином договори відступлення права вимоги, які були укладені між відповідачами порушують її суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси. Позовна заява не містить жодних доводів про те, що договором про відступлення права вимоги, який був укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» та договором про відступлення права вимоги, який був укладений між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» порушено її права. Викладене дає підстави вважати, що указаний позов спрямований не на захист прав позивача, а виключно на уникнення боржником відповідальності за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21. Крім того, до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», оскільки передана позивачем в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором квартира не використовується нею як постійне місце проживання. Зокрема, положеннями наведеного Закону визначено, що обов`язковою умовою для його застосування є не лише те, що у позичальника немає іншого нерухомого майна у власності, а й те, що таке майно повинно використовуватись як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Згідно з витягом від 03 липня 2019 року № 4087320 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , у ньому зареєстрована з 31 липня 2001 року особа « [INFO] ». Інші особи за вказаною адресою не зареєстровані. При цьому, відповідно до паспортних даних позивача, наданих нею під час укладення кредитного договору - [PERSON] народилась [INFO] , що очевидно вказує на те, що її місце проживання зареєстроване за іншою адресою. Так, відповідно до договору про заставу нерухомості (іпотека), який 19 січня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М. І. місце проживання [PERSON] вказане за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно з паспортними даними, наданими позивачем під час укладення кредитного договору та анкети-заяви на отримання кредиту від 16 листопада 2006 року № 21/09/142, вказано адресу: [ADDRESS] як місце реєстрації та фактичного проживання останньої. Враховуючи вищевикладене, що позивачем не долучено жодних доказів, що квартира за адресою: [ADDRESS] є її єдиним нерухомим житловим майном, вона не використовує зазначену квартиру як місце постійного проживання та має зареєстроване місце проживання за іншою адресою ніж предмет іпотеки, тобто не доведено підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2021 року вищевказану цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року залишено без змін. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 серпня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Українця В. В. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року, закрито провадження в справі за позовом [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберська О.Ю., про визнання недійсними правочинів, зобов`язання вчинити дії в частині вимог про визнання недійсними правочинів. Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30 квітня 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Райффайзен Бан Аваль» - Дьоміна Н. Ю. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» - Софіщенко В. А. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач АТ «Оксі Банк» явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників по справі, які не з`явилися у судове засідання. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що 18 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/21-03/21, відповідно до якого кредитор, на положеннях та на умовах цього договору, надав позичальнику споживчий кредит за рахунок коштів Європейського банку реконструкції та розвитку (ЄБРР) у розмірі 100 000 дол. США із сплатою 14,5% річних, а також із сплатою разової комісії у розмірі 0,99% від суми кредиту, строком на 60 місяців та з погашенням відповідно до графіка погашення (пункт 1.1 договору). Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (пункт 1.2 договору). 19 січня 2007 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладеного договір про заставу нерухомості (іпотека), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М. І. та зареєстрований в реєстрі за № 47, з метою забезпечення вимог за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 з додатковими угодами до нього, відповідно до якого іпотекодержатель зобов`язується перед іпотекодавцем надати йому кредитні кошти в розмірі 100 000 дол. США, терміном та на умовах, визначених кредитним договором, а іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути ці кошти, сплатити проценти, штрафні санкції (пунтк 1.1 договору). Згідно з пунктом 1.2 договору в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у пункту 1.1 цього договору іпотекодавець на умовах, передбачених цим кредитним договором, передає в іпотеку належне йому нерухоме майно, яким є: квартира [ADDRESS] . 28 жовтня 2009 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було укладено додаткову угоду № 014/21-03/21/2 до кредитного договору № 014/21 відповідно до якої було встановлено строк повернення кредиту по 18 січня 2016 року (включно), а також визначено процентну ставку в розмірі 15% річних. Крім того, 28 жовтня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки № 12/26-03/10/9 до кредитного договору від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, за умовами якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати за борговими зобов`язаннями [PERSON] за вищевказаним кредитними договором (пункт 2.1 договору). 15 березня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір про відступлення права вимоги за договором про заставу нерухомості (іпотека), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за № 7, за умовами яких АТ «Оксі Банк» набуло право вимагати від [PERSON] належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 та договором про заставу нерухомості (іпотека) від 19 січня 2007 року. Цього ж дня між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» було укладено договір про відступлення права вимоги та договір про відступлення права вимоги за договором про заставу нерухомості (іпотека), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за № 8, за умовами яких ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21 та договором про заставу нерухомості (іпотека) від 19 січня 2007 року. АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» 15 березня 2019 року були складені повідомлення позивачу (боржнику) та поручителю про заміну кредитора у зобов`язанні та надано платіжні реквізити нового кредитора. Крім того, 15 березня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» було направлено позивачу вимогу про повернення повної суми заборгованості за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 014/21-03/21, у якій також містилося попередження, що у разі непогашення заборгованості протягом 30 днів Товариство реалізує належне йому право звернення стягнення на іпотечне майно. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначила, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором підлягають визнанню недійсними, оскільки іпотечне майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», у зв`язку з чим, кредитор не мав права відступати такі вимоги, а також зауважила, що її не було повідомлено про відступлення права вимоги банком на користь АТ «Оксі Банк». Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2023 року у справі № 638/961/21 (провадження № 61-6500св23). Судом установлено, що позивач не є стороною оспорюваних договорів про відступлення права вимоги від 15 березня 2019 року, укладених між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк», а також між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо». Враховуючи вищевикладене, позивач зобов`язана довести, що оспорюваними договорами порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи. На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що договори про відступлення права вимоги суперечать вимогам підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до підпунктів 1, 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (чинного на час укладення оспорюваних правочинів) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту. Разом з тим, позивачем не надано суду переконливих доказів, що дія зазначеного Закону розповсюджується на спірні правовідносини, зокрема, що предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] використовується або використовувалась нею як місце постійного проживання. Так, згідно з витягом від 03 липня 2019 року № 4087320 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , у ньому зареєстрована з 31 липня 2001 року особа « [INFO] ». Інші особи за вказаною адресою не зареєстровані. Відповідно до копії паспорту [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що вказує на те, що особою, яка зареєстрована за місцем знаходження іпотечного майна вона не являється. Крім того, відповідно до договору про заставу нерухомості (іпотека), який 19 січня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М. І. місце проживання [PERSON] вказане за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до анкети-заяви на отримання кредиту від 16 листопада 2006 року, позивачем вказано адресу: [ADDRESS] як місце її реєстрації та фактичного проживання. Позивач зазначені докази не спростувала, не довела належними та допустимими доказами використання спірного майна як постійне місце проживання. Посилання позивача на те, що реєстрація за іншою адресою не свідчить про постійне місце проживання у цьому майні є необґрунтованими, оскільки реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом. Окрім того, у позовній заяві позивач зазначає адресу проживання: [ADDRESS] , що також спростовує її доводи про постійне місце проживання за адресою знаходження предмета іпотеки. До того ж, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідування за № 42019101050000192 від 18 липня 2019 року за ознаками правопорушень, передбачених частиною другою статті 162, частиною першою статті 355 КК України не може свідчити про те, що позивача було виселено зі спірної квартири, оскільки такі дії є лише наслідком виконання слідчим, прокурором обов`язків, передбачених статтею 25, частиною першою статті 214 КПК України щодо внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Вирок у кримінальній справі чи постанова суду, рішення суду у цивільній справі, які набрали законної сили та свідчили б про те, що треті особи незаконно виселили позивача зі спірної квартири, відсутні. Таким чином, матеріали справи, окрім тверджень позивача не містять будь-яких доказів, що свідчили б про використання нею іпотечного майна як постійного місця проживання. Також, позивач зазначала, що її не було повідомлено про відступлення прав вимоги. Однак частиною першою статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга цієї статті). Отже, чинне законодавство не вимагає згоди позичальника на заміну кредитора у зобов`язанні, та обов`язкового повідомлення про заміну кредитора, а тому спірні правочини не суперечать вимогам закону. Разом з тим, судом в ході судового розгляду також встановлено, що оспорюваними договорами не порушено права та інтереси позивача, оскільки у разі пред`явлення до позивача вимог зі сторони нового кредитора, позивач несе обов`язок з виконання кредитного договору у межах визначеними його сторонами умов. Тобто укладеними договорами про відступлення права вимоги не породжуються у позивача додаткові обов`язки та відповідальність щодо укладеного між ним та банком кредитного договору, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Отже, після укладення договорів про відступлення права вимоги, обсяг прав та обов`язків позивача не змінився, оскільки був змінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні, а, відтак, відсутні підстави вважати, що укладеними оспорюваними правочинами порушені права позивача. Таким чином, зміна кредитора, на користь якого слід виконати кредитні зобов`язання, не впливає на обсяг прав і обов`язків [PERSON] , протилежного позивачем належними та допустимими доказами не доведено. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховую вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваними договормаи порушуються її певні права та інтереси, тому у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнена від сплати судового збору, у відповідності до частин шостої-сьомої статті 141 ЦПК України, судовий збір, що підлягає сплаті за подачу указаної позовної заяви компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed