Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 28 березня 2025 року до Ладижинського міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, присуджених на утримання її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , судовим наказом Ладижинського міського суду від 18.07.2019 у справі № 135/922/19. Згідно з зазначеним судовим наказом, з відповідача [PERSON] було присуджено аліменти на користь позивачки у фіксованому розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.07.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення було прийняте в умовах, коли відповідач не мав офіційного доходу. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги істотною зміною матеріального та сімейного стану обох сторін. Так, станом на день звернення з позовом відповідач проходить військову службу у складі Збройних Сил України, працює в Управлінні персоналу штабу військової частини [NUMBER] , отримує регулярне грошове забезпечення, що свідчить про покращення його фінансового становища. Позивачка водночас зазначає, що її матеріальне становище значно погіршилося: [INFO] у неї народився син [PERSON] , який також перебуває на її утриманні. У зв`язку з цим вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не працює та не має власного доходу. [PERSON] посилається на норми ст. 192 Сімейного кодексу України, які надають право одержувачу аліментів звернутися до суду з вимогою про зміну їх розміру у зв`язку із зміною матеріального чи сімейного стану. Також зазначає, що закон не містить імперативної заборони змінювати спосіб стягнення аліментів (з фіксованої грошової суми на частку від доходу), а тому така зміна є допустимою у межах правозастосовної практики. Позивачка вважає, що запропонований нею спосіб виконання обов`язку з утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) є більш відповідним інтересам дитини, а також принципам справедливості, добросовісності та розумності. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав, доказів чи заперечень до суду не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача адвокат Анісімова А.М. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності її та позивача. У поданій заяві представник підтвердила позовні вимоги у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та його представника на підставі частини третьої статті 211 ЦПК України, оскільки вони скористалися своїм процесуальним правом на подання заяв та доводів у справі й висловили правову позицію щодо предмета спору. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 24 квітня 2025 року. Ухвалою також запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву. На адресу відповідача було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими матеріалами. Поштове відправлення не було вручено відповідачу з причини «закінчення терміну зберігання», що підтверджено повідомленням про вручення. Водночас будь-яких заяв, відзивів чи пояснень від відповідача до суду не надходило, про зміну своєї адреси він також не повідомив. Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, оскільки кореспонденція була направлена на зареєстровану адресу місця проживання, яка зазначена в матеріалах справи. Такий підхід узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду: від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, згідно з якою надсилання судової кореспонденції на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання повідомлення належним; від 25 квітня 2018 року (Велика Палата) у справі № 800/547/17, в якій зазначено, що повідомлення є належним за умови надсилання документів на дійсну адресу особи; від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, де суд дійшов висновку, що поштові відправлення, повернуті з відміткою «закінчення терміну зберігання», вважаються належно врученими, якщо були направлені за реальною адресою реєстрації. Таким чином, суд вжив усіх передбачених законом заходів для повідомлення відповідача та забезпечення реалізації його процесуальних прав. За відсутності його участі у справі та з огляду на дотримання вимог ЦПК України, справа підлягає розгляду за відсутності відповідача. IV. Підстави для ухвалення заочного рішення. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення за наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки; відповідач не подав відзиву на позов; позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. З огляду на встановлені обставини та наявність усіх зазначених підстав, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи відповідно до статей 280281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. V. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом установлено, що учасники справи [PERSON] (до укладення другого шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Факт народження дитини засвідчений копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 9). На момент розгляду справи сторони не перебувають у шлюбі, що узгоджується з відсутністю відповідних записів про чинний шлюб між ними в поданих матеріалах справи, а також із зміною прізвища позивачки після укладення нею другого шлюбу у 2024 році. Судовим наказом Ладижинського міського суду Вінницької області від 18 липня 2019 року у справі № 135/922/19, виданим на підставі заяви стягувача, було присуджено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] (на момент звернення [PERSON] ) аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.07.2019 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8). Після припинення шлюбних відносин із відповідачем, 19.07.2024 позивачка уклала повторний шлюб із громадянином [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до даних цього документа, позивачка після укладення шлюбу змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 7). [INFO] в сім`ї Шевченків народився син [PERSON] . Факт народження підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинською міською радою Гайсинського району Вінницької області (а.с. 12). Згідно з витягами з Реєстру територіальної громади, діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом із матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 10, 13). Матеріальне становище за позицією позивачки на час звернення до суду об`єктивно ускладнене: вона перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, не має постійного джерела доходу, утримує двох неповнолітніх дітей. Разом з тим, відповідач [PERSON] має стабільне грошове забезпечення у зв`язку з проходженням військової служби у складі військової частини [NUMBER] та є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 11). Обставини свідчать про покращення його матеріального становища у порівнянні з періодом, коли судовий наказ про стягнення аліментів був виданий. Позивачка, посилаючись на зміну як свого матеріального стану, так і матеріального становища відповідача, а також з урахуванням збільшення фактичних витрат на утримання дитини, просить суд змінити спосіб стягнення аліментів з фіксованого розміру у вигляді частки прожиткового мінімуму на частку доходу відповідача (1/4), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Перешкод для пред`явлення позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття судом не встановлено. VІ. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновок суду Оцінивши докази, подані позивачем, у сукупності з іншими матеріалами справи, та дослідивши встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення цього обов`язку є безумовним і не залежить від наявності або відсутності шлюбних правовідносин між батьками. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 підкреслено, що батьківські обов`язки не можуть виконуватись формально або в мінімальному обсязі, якщо це не відповідає інтересам дитини. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів. При цьому, відповідно до положень частини третьої цієї ж статті, а також статті 192 СК України, спосіб стягнення аліментів може бути змінено за рішенням суду за наявності відповідних обґрунтувань. Таким чином, СК України встановлює гнучкий механізм реалізації батьківського обов`язку з утримання дитини, який дозволяє змінювати розмір і спосіб стягнення аліментів відповідно до актуального фінансового та сімейного становища сторін. У справі, що розглядається, суд врахував такі істотні обставини. Відповідач [PERSON] на момент винесення судового наказу у 2019 році не мав стабільного доходу, у зв`язку з чим аліменти було встановлено в мінімально гарантованому розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після 2019 року його матеріальне становище змінилось у бік покращення: він проходить військову службу, отримує грошове забезпечення та інші виплати, що підтверджено відповідними документами. Позивачка, у свою чергу, перебуває у відпустці по догляду за другою малолітньою дитиною, не має стабільного доходу, утримує обох дітей. Спільна дитина сторін [PERSON] досягла шкільного віку, що об`єктивно збільшує потребу в належному фінансовому забезпеченні (оплата навчальних витрат, одяг, харчування, розвиток тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На момент розгляду справи цей розмір становить 1598 грн, що є об`єктивно недостатнім для належного забезпечення життєвих потреб дитини з урахуванням інфляційних та соціально-економічних чинників. У ч. 2 ст. 182 СК України також зазначено, що рекомендований розмір аліментів може становити повний прожитковий мінімум, якщо дохід платника дозволяє. У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 наголосив, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Такий підхід підтриманий також у постановах Верховного Суду від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13, від 12.01.2022 у справі № 545/3115/19, та інших. Згідно зі статтями 183 та 184 СК України, суд при визначенні (зміні) способу стягнення аліментів має брати до уваги всі доходи платника, наявність іншого майна, обов`язків по утриманню інших осіб, а також докази фактичного рівня життя сторін. У даній справі відповідач не надав жодних доказів, які б свідчили про наявність утриманців, погіршення його здоров`я чи інші обставини, які б обмежували його фінансову спроможність. Суд також враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, яка зобов`язує держави забезпечити пріоритет найкращих інтересів дитини у всіх рішеннях, які її стосуються. Стаття 27 цієї Конвенції покладає на державу та батьків обов`язок гарантувати дитині рівень життя, необхідний для її всебічного розвитку. У практиці ЄСПЛ (справа «Мала проти України», заява № 4436/07) відсутність належного виконання рішення суду про стягнення аліментів розцінена як порушення ст. 6 Конвенції. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що встановлений раніше спосіб стягнення аліментів (у фіксованій грошовій сумі) більше не відповідає потребам дитини та матеріальним можливостям батька. З огляду на це, доцільним і справедливим є визначення нового способу виконання аліментного зобов`язання у частці від доходу платника частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий підхід дозволить забезпечити гнучкість у нарахуванні аліментів та автоматично враховуватиме зміну заробітку платника, зберігаючи при цьому мінімальний соціальний стандарт для дитини. Отже, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, у разі якщо сторону, на користь якої ухвалено судове рішення, було звільнено від сплати судового збору, з іншої сторони на користь держави стягується сума судового збору, яка мала б бути сплачена у разі подання позову такою особою. Позивач [PERSON] при зверненні до суду зі справою про зміну способу стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким позивачі у справах про стягнення аліментів або зміну способу їх стягнення не сплачують судовий збір. Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, з урахуванням наведених норм процесуального законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп., що відповідає ставці, яка підлягала б сплаті у разі подання позову за загальними правилами. Відповідно до статті 430 ЦПК України, рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved