Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

15.04.2025 [PERSON] звернувся до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті її матері громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в с. Новософіївка, Голопристанського району Херсонської області, у віці 66 років. На час смерті [PERSON] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначено, що «18» [INFO] померла мати [PERSON] [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Маючи у наявності свідоцтво про смерть, «08» березня 2024 року, [PERSON] звернулася до Вишгородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану щодо реєстрації смерті [PERSON] . Проте, Вишгородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, відмовив в реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Новософіївка, Голопристанського району Херсонської області, з причини відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України на підставі, наданих нею, документів. [PERSON] , звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті матері, зазначає, що встановлення такого юридичного факту їй необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025, для розгляду зазначеної заяви визначено головуючого суддю Лукач О.П. Згідно із частиною другою статті 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 17.04.2025 о 16:00, про що повідомлено учасників провадження. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, при цьому подала заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що підтримує свої вимоги. Заінтересована особа Вишгородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання свого представника не направили. З метою з`ясування обставин справи, розгляд справи було відкладено на 23.04.2025 на 15:00 про що повідомлено учасників провадження. У судове засідання учасники провадження не з`явилися. Оскільки учасники провадження у судове засідання не з`явилися, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що заявник [PERSON] , яка фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , згідно витягу із актового запису про народження є донькою [PERSON] , [INFO] . [INFO] у с. Новософіївка, Голопристанського району Херсонської області, розташованому на тимчасово окупованій території України, померла [PERSON] , [INFO] , у віці 66 років, за наявності ознак біологічної смерті, що підтверджується копіями лікарського свідоцтва про смерть №8/04 від 18.03.2025, Акту огляду трупа від 18.03.2025, Протоколу встановлення смерті людини від 18.03.2025 та свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 03.04.2025, що видано Скадовським районним відділом реєстрації актів цивільного стану управління ЗАГС Херсонської області (окупована територія України). Як зазначено у Відмові Вишгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08.04.2025 №30.18-66 у проведенні державної реєстрації, за результатом розгляду наданих документів для реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , встановлено, що їх форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.05.2017 №142 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Абзац 2 частини першої статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до положень частини другої статті 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами третьої і четвертої цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Отже, факт смерті матері заявника, громадянки України [PERSON] , підлягає державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану України. Внесення до Реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть обумовлено необхідністю, зокрема, для державної реєстрації смерті померлої особи. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 та пункту 1 частини 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17.03.2011 підставою для державної реєстрації є лікарське свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. У постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у пункті 13 вказано, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов`язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно зі статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно із статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків. Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Херсонської області, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надані в якості доказів, свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 03.04.2025, лікарське свідоцтво про смерть №8/04 від 18.03.2025, протокол встановлення смерті людини від 18.03.2025 та Акт огляду трупа від 18.03.2025, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, хоча і не є документом встановленої форми про смерть, водночас вважаються доказами, які достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у с.Новософіївка Голопристанського району Херсонської області, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, оскільки судом не встановлено іншого. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті її матері на тимчасово окупованій території України, підлягає задоволенню. Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, назначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved