Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна про усунення від права спадкування. В обґрунтування позову позивач вказував, що [INFO] помер його рідний брат [PERSON] , [INFO] , у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] . Заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира була набута у власність [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 21.01.1999, укладеного з [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] є спадкоємцем другої черги по закону, а спадкоємцем першої черги за законом є його племінниця та дочка його покійного брата - [PERSON] , відповідач по справі. Зауважує, що його покійний брат залишив своїй доньці [PERSON] квартиру, в якій вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Після виходу на пенсію за віком, [PERSON] пропрацював близько 7 років, але із-за різкого погіршення стану здоров?я, загострення серцевої недостатності, погіршення пам?яті, зору, слуху, звільнився у вересні 2021. З цього він потребував постійного стороннього догляду. За його життя позивач доглядав за ним: готував йому їжу, привозив з міста Житомира йому готові калорійні продукти харчування: м`ясо, рибу, прибирав в його квартирі, привозив йому медикаменти. Його дочка, відповідач по справі не цікавилась життям свого батька, його станом здоров?я, ні його матеріальним станом, ухилялася від надання йому допомоги. Організацією поховання займався позивач особисто, відповідач у цьому участі не брала. Враховуючи викладене, позивач просить усунути [PERSON] від права спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] в м. Києві. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.11.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна про усунення від права на спадкування. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна про усунення від права на спадкування. У лютому 2024 відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] як спадкоємиця першої черги, належним чином та із врахуванням усіх строків було оформлено право на спадщину. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. У березні 2024 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в яких просив усунути [PERSON] від права спалкування за законом після смерті свого батька [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] в м. Києві; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21.11.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. на ім?я [PERSON] , про спадкування нею спадкового майна після [PERSON] [INFO] , померлого [INFO] в м. Києві, зареєстроване в реєстрі за № 70485850, спадкова справа № 11/2023 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна в судове засідання не з?явилась, свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим міським відділом РАЦС м. Житомир 24.08.1977, про що зроблений відповідний актовий запис № 2635. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Печенською селищною радою Мурманської обл. 21.12.1954, про що зроблено відповідний актовий запис № 29. У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Тобто, [PERSON] є братом [PERSON] . [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Хмельницьким Палац урочистих подій 19.12.1989, про що зроблено відповідний актовий запис № 3876. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28.03.2023, про що зроблено відповідний актовий запис за № 6080. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , в якій [PERSON] постійно проживав, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 010-1195 від 27.03.2023. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 21.01.1999 укладено договір довічного утримання серії ААР № 549636, посвідченим державним нотаріусом Девятої Київської нотаріальної контори Фроловою А.О., згідно якого (п. 1) [PERSON] передає у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . 05.04.2023 [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса. 21.11.2023 за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєстровано спадкову справу № 11/2023, оскільки [PERSON] є спадкоємницею першої черги за законом. Однак, як зазначає позивач, відповідач, як донька та спадкоємниця першої черги за законом жодним чином не доглядала та ухилялась від надання допомогу потерпілому [PERSON] . За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Як встановлено ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Як встановлено ч.ч. 2, 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Як встановлено п. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (ч.ч. 5 - 6 ст. 1224 ЦК України). Таким чином закон передбачає можливість усунення особи від права на спадкування обов`язкової частки у спадщині за умови встановлення судом певного юридичного складу. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 127/11015/17 (провадження № 61-13141 св 18). Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємців за умови отримання її від інших осіб. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02.03.2020 у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19.06.2019 у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). З досліджених в судовому засіданні доказів та фактичних обставин справи суд не встановив юридичного складу для ухвалення рішення про усунення відповідача від спадкування обов`язкової частки спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , з наступних підстав. Так, відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 010-1195 від 27.03.2023 [PERSON] , 1954 року народження, помер [INFO] , причиною смерті зазначено: серцева недостатність, постінфарктний кардіосклероз, хронічна ішемічна хвороба серця. В судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] не був лежачим, міг самостійно ходити, що не оспорюється сторонами. Суд зауважує, що жодних медичних документів, які б свідчили про те, що внаслідок серцевої недостатності, постінфарктного кардіосклерозу, ішемічної хвороби серця [PERSON] перебував у безпорадному стані суду надано не було. Таким чином, позивачем не доведено, що померлий [PERSON] перебував в безпорадному стані та потребував допомоги відповідача. Крім того, позивачем не доведено факту ухилення відповідача від надання допомоги померлому [PERSON] при наявності у неї можливості. Судом не встановлено інших обов`язкових елементів необхідних для ухвалення рішення про усунення відповідача від права на спадкування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач допомагала спадкодавцю коштами на його власні потреби, що підтверджується випискою з АТ КБ «ПриватБанк» від 18.01.2024. Крім того, 27.03.2023 в телефонному режимі [PERSON] повідомив [PERSON] , що необхідно перерахувати на його картковий рахунок для поховання [PERSON] кошти у розмірі 36500 грн, що [PERSON] і зробила, що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А1005978391D4024 від 27.03.2023 на суму 10000 грн, № Р24А1007281683D9887 від 27.03.2023 на суму 20000 грн, № Р24А1007375108D3865 від 27.03.2023 на суму 5000 грн, № ЕСМ_Р24А1037001834D11 від 04.04.2023 на суму 1500 грн. Також, позивачем перед судом не доведено, що спадкодавець потребував матеріальної допомоги відповідача, оскільки відповідач зазначає, що [PERSON] отримував пенсію та часто відмовлявся від її грошової допомоги. Крім того, відповідач просить взяти до уваги те, що [PERSON] 10-11 березня 2023 відвідав м. Житомир, де проходив похорон батька позивача, при цьому [PERSON] прибув особисто. Також, в матеріалах справи наявні фотографії квартири, надані відповідачем, в якій проживав [PERSON] , з яких вбачається, що обстановка квартири не відповідає умовам проживання, в якій знаходиться особа, яка перебуває в безпорадному стані та не в змозі самостійно здійснювати догляд як в повсякденному та і в побутому житті. Таким чином, судом не встановлено потреби спадкодавця у матеріальній допомозі зі сторони відповідача, не встановлено висунення до відповідача самим спадкодавцем (чи будь - якими іншими особами) прохання (вимоги) надання допомоги, а як наслідок не встановлено і факту ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги (тобто умисних дій відповідача спрямованих на ухилення від надання спадкодавцеві допомоги). Таким чином, суд встановив, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача прохання (вимоги) про надання такої допомоги, а також ухилення відповідача, яка є спадкоємцем першої черги за законом після померлого [PERSON] , від надання спадкодавцеві такої допомоги, а тому в задоволенні позову про усунення їх від права на спадкування слід відмовити. Доводи позивача щодо понесення ним витрат на утримання, догляд спадкодавця в якості підстав для усунення відповідача від права спадкування за законом судом до уваги не приймаються, оскільки, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1232 ЦК України, понесення особою таких витрат є підставою для їх стягнення зі спадкоємця у разі їх розумності та обґрунтованості, проте не є підставою для усунення спадкоємця від спадкування. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, суд зазначає наступне. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1279 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Так, досліджені судом докази свідчать, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, після смерті батька - [PERSON] у строки, визначені ч. 2 ст. 1275 ЦК України, протягом шести місяців, звернулася із заявами про прийняття спадщини за законом. 21.11.2023 за заявою [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєстровано спадкову справу № 11/2023, оскільки [PERSON] є спадкоємницею першої черги за законом. Позивачем не надано будь яких доказів у підтвердження наявності підстав визначених ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 21.11.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. на ім?я [PERSON] , про спадкування нею спадкового майна після [PERSON] [INFO] , померлого [INFO] в м. Києві, зареєстроване в реєстрі за № 70485850, спадкова справа № 11/2023 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна про усунення від права на спадкування, - слід відмовити повністю. Щодо питання про стягнення витрат на правничу допомогу відповідача, суд зазначає наступне. Відповідач просить стягнути з позивача судові витрати по справі, а саме 20000,00 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу надані Договір про надання правової допомоги від 26 січня 2024 року, Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 26.01.2024, платіжні інструкції №@PL249373 від 25.04.2024 на суму 5000 грн, №@PL346538 від 26.01.2024 на суму 5000 грн, №@PL706275 від 09.05.2024 на суму 5000 грн, №@PL249373 від 09.02.2024 на суму 5000 грн. Разом з цим, суд зауважує, що відповідачем не надано акт прийому-передачі виконаних робіт відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 січня 2024 року. Крім того, позивач подав до суду заяви, в яких просить зменшити витрати на правничу допомогу відповідачу до обсягу в сумі 3000 грн, оскільки відповідач та її представник фактичної участі у судових засіданнях не приймали. При цьому, позивач витрачав кошти на проїзд з міста Житомир до міста Києва та приймав участь в судових засіданнях, що відбулись 31.01.2024, 15.05.2024, 27.06.2024, 23.08.2024, 03.10.2024. Суд зауважує, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Згідно з ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи, що вказана справа є нескладною, обсяг реально виконаних адвокатом робіт, категорію справи, ціну позову, значення справи для сторін, відсутність публічного інтересу до справи, те що відповідачем не надано акт прийому-передачі виконаних робіт відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 січня 2024 року, відповідач та її представник фактичної участі у судових засіданнях не приймали, суд, вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу позивачу за рахунок позивача в розмірі 3000,00 грн, що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову повністю, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed