Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

23.02.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Бондар А. В. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та просив суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] , що помер [INFO] та право власності на частину земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, що знаходиться в [ADDRESS] (кадастровий номер 3222481601:01:010:022), яка належала [PERSON] , що помер [INFO] . Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на день свої смерті був зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] (надалі - Частина будинку) та 1/2 частина земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 3222481601:01:010:022) (надалі - Частина земельної ділянки). Частина будинку належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 липня 1996 року державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори за реєстровим № 3745 (надалі - Свідоцтво). Свідоцтво було втрачено, тому 26 березня 2021 року державний нотаріус Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавель А. М. видав дублікат свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 129. Співвласником іншої частини будинку є сестра померлого [PERSON] . Відповідачу належить 1/2 частина житлового будинку також на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 липня 1996 року державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори за реєстровим № 3745. 1/2 частина земельної ділянки належить померлому, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21 січня 2022 року. З метою одержання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлого, 09 червня 2020 року позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л. В. На підставі заяви позивача, приватний нотаріус завела спадкову справу за № 16/2020. Приватний нотаріус запросила у позивача документи, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, зокрема документи, що підтверджують право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Також нотаріусом були складені та направлені відповідні запити до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», щоб встановити належність житлового будинку померлому. На жаль позивач не могла надати приватному нотаріусу документи, що підтверджують право власності померлого на частину житлового будинку та земельної ділянки, оскільки дані документи знаходять у відповідача, спадкоємиці ІІ черги спадкування, яка 09 червня 2020 року звернулася до приватного нотаріуса. Відповідач документів на оригіналів документів на нерухоме майно не надає. 15 вересня 2020 року позивач зверталася до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із запитом щодо надання матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок та надання інформації стосовно власника. 27 жовтня 2020 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» надали відповідь про те, що право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за [PERSON] та Відповідачем. 30 липня 2021 року позивач зверталася до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із запитом щодо надання копії технічного паспорту на житловий будинок але 04 серпня 2021 року їй була надана відповідь про те, що надати копію технічного паспорту на будинок не представляється можливим. 20 січня 2022 року приватний нотаріус постановила відмовити позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності. В постанові приватного нотаріусу запропоновано позивачу звернутися до Суду для визнання права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки. 07 червня 2023 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області за вх. № 27389 надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Григор`єва Р. І., про залишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом без розгляду. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 13 жовтня 2023 року позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року було вирішено апеляційну скаргу [PERSON] , подану представником Бондар А. В. , задовольнити. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 1088 від 26.09.2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26.09.2024 року, який проведений, у зв`язку з припиненням повноважень судді Волчка А.Я. в провадження судді Козак І.А. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А .Я. від 06.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Козак І. А. від 26 вересня 2024 року було вирішено прийняти до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та призначити судове засідання. Представник позивача Бондар А. В. у судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та відповідач позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після його смерті залишилось спадкове майно, а саме 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, з кадастровим номером 3222481601:01:010:022. Частина будинку належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 липня 1996 року державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори за реєстровим № 3745. Вищевказане свідоцтво було втрачено, тому 26 березня 2021 року державний нотаріус Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавель А. М. видав дублікат свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 129. Співвласником іншої частини будинку є сестра померлого [PERSON] . Їй належить 1/2 частина житлового будинку також на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 липня 1996 року державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори за реєстровим № 3745. 1/2 частина земельної ділянки належить померлому, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21 січня 2022 року. Як вбачається з матеріалів витребуваної судом спадкової справи, з метою одержання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлого, 09 червня 2020 року позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л. В. На підставі заяви позивача, приватний нотаріус завела спадкову справу за № 16/2020. Приватним нотаріусом були складені та направлені відповідні запити до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», щоб встановити належність житлового будинку померлому. 15 вересня 2020 року позивач зверталася до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із запитом щодо надання матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок та надання інформації стосовно власника. 27 жовтня 2020 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» надали відповідь про те, що право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 30 липня 2021 року позивач зверталася до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із запитом щодо надання копії технічного паспорту на житловий будинок але 04 серпня 2021 року їй була надана відповідь про те, що надати копію технічного паспорту на будинок не представляється можливим. 20 січня 2022 року приватний нотаріус Михальчук Л. В. постановила відмовити позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на: 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] встановлено, що позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті в передбачений законодавством строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1220, ч. 3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка, зокрема, складається з 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки. За правилами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежності від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У п`яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно з ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать право володіння користування та розпорядження своїм майном. Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц. Таким чином, додані до позовної заяви документи підтверджують той факт, що померлий [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, що знаходиться в [ADDRESS] (кадастровий номер 3222481601:01:010:022) Пунктом 12 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» визначено, що до повноважень військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із здійснення управління майном, яке перебуває у комунальній власності відповідної територіальної громади (крім вирішення питань відчуження, у тому числі шляхом приватизації комунального майна та надання комунального майна в оренду на строк понад п`ять років). Обмеження щодо відчуження комунального майна, встановлені цим пунктом, не поширюються на випадки розподілу такого майна між територіальними громадами, території яких затверджені Кабінетом Міністрів України (далі - сформовані територіальні громади), передачі майна з комунальної до державної власності та списання комунального майна. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Оскільки спадкодавець набув своє право на нерухоме майно у встановленому законом порядку, позивачами не повідомлено суду інформацію про відчуження спадкового майна на користь третіх осіб, та такої інформації не встановленому судом при розгляді даної справи, а також враховуючи відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також визнання відповідачем позову, іншого способу захисту порушеного права позивача на даний час не існує, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved