Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-27 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого, після уточнення, зазначила, що 15.05.2019 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківський області, актовий запис № 234. Під час перебування у шлюбі, подружжям за спільні кошти в сумі 1401000 грн. 00 коп. було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.11.2020 року та автомобіль марки «Mercedec-Benz», моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Наразі подружжя спільно не мешкають та спільної згоди, щодо користування вказаним майном не дійшли. Просила визнати за нею право власності на частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 30, 6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1922775563101 та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за частину транспортного засобу Mercedec-Benz, моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 550000 грн. 00 коп. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2023 року вказана цивільна справа була прийнята до розгляду та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 25.03.2024 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.04.2024 року цивільну справу прийнято до провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідач через представника у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України надав відзив на позовну заяву в якому заявлені позивачем позовні вимоги не визнав з тих підстав, що у період їх спільного проживання з [PERSON] у шлюбі, ним було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною вартістю 1401000 грн. 00 коп. та автомобіль марки «Mercedec-Benz», моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 1100000 грн. 00 коп. Вказана квартира була придбана за кошти, подаровані на весілля родичами, однак більшу частину грошових коштів, витрачених на придбання квартири, витратив він особисто. Кошти, витрачені на придбання автомобіля він заробив самостійно. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 13.06.2024 року закрито підготовче засідання у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24.03.2025 року витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області інформацію про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedec-Benz», моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] та відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо власника нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач та її представник під час розгляду справи заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що більша частина придбаного майна під час шлюбу [PERSON] з [PERSON] куплялась саме за кошти відповідача. Вважав вимоги відповідача необґрунтованими та безпідставними. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 15.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 234 (а.с. 6). Від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 35). Відповідно до даних договору купівлі-продажу від 05.11.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4776, 4777 судом встановлено, що [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. (а.с. 25-26). Крім того, вказане підтверджується отриманою судом відповіддю № 1224915 від 24.03.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 420987365 від 03.04.2025 року (а.с. 141-142, 152-156). Відповідач 01.12.2020 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 6141 придбав автомобіль марки «Mercedec-Benz», моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується інформацією з РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області. Згідно листа заступника начальника центру територіального сервісного центру № 8041 від 13.09.2024 року за № 31/26-1470 аз, вищевказаний транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedec-Benz» був перереєстрований 01.09.2022 року в ТСЦ № 8044 на ім`я [PERSON] на підставі договору комісії № 7453/22/000071 від 18.08.2022 року та договору купівлі-продажу № 8120/22/004279 від 08.10. 2022 року (а.с. 150-151). Згідно виконаної ТОВ «БП Експерт» оцінки транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedec-Benz», моделі Е200, білого кольору, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] вбачається, що ринкова вартість автомобіля становить 1100000 грн. 00 коп. (а.с. 9). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Верховний Суд України у п. 24 постанові Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 11.12.2007 року зазначив, що до спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11). Згідно п. п. 23, 24 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, встановивши, що спірна квартира була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] , при цьому відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна, суд приходить до висновку, що спірна квартира, відповідно до ст. 60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а згідно з частиною ч. 1 ст. 70 СК України частки сторін у цьому майні є рівними. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль марки «Mercedec-Benz»,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] був придбаний за особисті кошти відповідача. Доказів на спростування режиму спільної власності подружжя на вказаний автомобіль, придбаний за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем не надано. Як зазначено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи, що правочин, за яким [PERSON] продав спірний транспортний засіб, не є недійним, відсутні і підстави для визнання права власності на частину автомобіля за кожним із подружжя. Приписами ст.\~65\~СК України зазначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Крім того дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як зазначила під час судового розгляду позивач, [PERSON] відчужив автомобіль без її відома, згоди на продаж вказаного транспортного засобу вона не надавала, кошти від продажу автомобіля відповідач використав на власні потреби. Таким чином, оскільки спірний автомобіль відчужено [PERSON] під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі, не в інтересах сім`ї і не на її потреби, з нього підлягає стягненню на користь [PERSON] частина вартості автомобіля, без визнання договору купівлі-продажу недійним. При цьому, визначаючи суму компенсації за автомобіль, суд приймає оцінку транспортного засобу, виконану ТОВ «БП Експерт», згідно якої ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedec-Benz» становить 1100000 грн. 00 коп. Представник відповідача вказану вартість автомобіля під час судового розгляду не оспорював. Таким чином, з урахуванням встановленого ч. 1 ст.\~70\~СК України принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна, суд вважає, що позивач має право на компенсацію частини ринкової вартості транспортного засобу марки «Mercedec-Benz»,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] , у сумі 550000 грн. 00 коп. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача під час розгляду справи доведені повністю, а тому, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В силу п. 9 ч. 1 ст 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються зокрема особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. З викладеного вбачається, що особи з інвалідністю 2 групи, в незалежності від того, чи вони є позивачами чи відповідачами, звільняються від сплати судового збору. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 24), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 13420 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved