Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

17.02.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 12.03.2007 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено публічний договір про надання банківських послуг, шляхом подання до банку анкети-заяви, на підставі чого відповідачем було видано йому кредитну карту із встановленим на ній кредитним лімітом. Крім того, в АТ КБ «Приватбанк» у нього відкритий рахунок для отримання пенсії. Під час користування послугами банку він виявив безпідставне та самовільне з боку останнього списання коштів із його пенсійного рахунку на погашення нарахувань по кредитному договору. За період з 26.01.2024 року по 29.01.2025 року розмір таких списань склав 8556,53 грн. Однак, жодних документів, які б дозволяли АТ КБ «Приватбанк» самостійно списувати кошти з його пенсійного рахунку в погашення кредитної заборгованості він не підписував. Враховуючи наведене, просить суд визнати неправомірними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо самовільного стягнення коштів із його пенсійного рахунку та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 8556,53 грн., які були списані із вказаного рахунку. 25.02.2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у позивача [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість по кредитному договору від 12.03.2007 року, яка за період з 01.01.2024 року по 12.02.2025 року становить 18615,58 грн. За умовами вказаного правочину позивач погодився на отримання кредитної карти та на договірне списання з дебетної карти. Правомірність списання коштів із пенсійного рахунку [PERSON] на погашення нарахувань по кредитному договору підтверджується судовими рішеннями в цивільних справах № 161/458/24 та № 161/13302/24, провадження в яких здійснювалося за участі цих же сторін спору. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 36-42). 28.02.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на вищевказаний відзив, у якому він просить при вирішенні даного спору врахувати правову позицію, яка викладена в постанові Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року у справі № 285/3013/16 (а.с. 93-95). До початку судового засідання позивачем було подано до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності (а.с. 100). Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, надала пояснення аналогічні викладеним у своєму відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.03.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN40000012152813, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 5000 грн. встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22,8 % річних (з розрахунку 360 днів у році) на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у анкеті-заяві позивач підтвердив, що підписана ним заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді; факт отримання повної інформації про умови кредитування в банку (а.с. 46-61). Позивач розпочав користуватися кредитними коштами 25.06.2008 року, що підтверджується випискою по рахунку. Постановою Волинського апеляційного суду від 11.10.2024 року у справі №161/458/24 за апеляційною скаргою [PERSON] , залишено без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.07.2024 року. Судами констатовано, що покликання [PERSON] на відсутність документального підтвердження отримання кредиту та сплати нарахувань згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг спростовуються долученими відповідачем письмовими доказами, зокрема наданими копіями анкети-заяви, а також відповідними виписками з рахунку [PERSON] з детальною інформацією щодо активного користування банківськими послугами позивача за період з 2008 року і до березня 2024 року. Вказаними рішення констатовано правомірність та дійсність укладеного між сторонами кредитного договору на умовах, що погоджені сторонами шляхом її підписання, схвалення та фактичного виконання (а.с. 62-67). Усі вищевказані обставини встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 06.11.2024 року в цивільній справі № 161/13302/24, якою залишено без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2024 року, та такі, в силу положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, мають преюдиційне значення при розгляді даного спору. Судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 161/13302/24 також встановлено таке. Відповідно до загальних норм ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Банком долучено копію заяви від 28.03.2007 року, яка підписана [PERSON] та на підставі якої було укладено між позивачем та відповідачем договір № SAMD№0000012152813. За вказаною заявою позивачу було видано кредитну картку № [NUMBER] , яка пізніше була перевидана іншими пластиковими картками, якими позивач користувався, отримуючи банківські послуги до дня по дачі даного позову. Тобто, підписавши заяву 28.03.2007 року, [PERSON] почав користуватись кредитними коштами з 25.06.2008 року. У заяві від 28.03.2007 року. [PERSON] погодився зі встановленим розміром базової відсоткової ставки 22,8% річних, розміром комісії 1% від суми заборгованості. Крім того, у даній заяві позивач погодився на списання коштів з дебетної карти. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» доведено факт підписання договору наявним рішенням суду у справі № 161/458/24, а також апелянтом не спростовано підписання анкети від 28.03.2007 року доказами у справі. Згідно із ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які свідчили б про наявність ознак для кваліфікації умов договору несправедливими та визнання кредитного договору нікчемним. Враховуючи наведене вище, суд вважає безпідставними посилання [PERSON] на правову позицію, яка викладена в постанові Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року у справі № 285/3013/16, оскільки в ході розгляду цивільної справи № 161/13302/24 було достовірно встановлено факт ознайомлення останнього із Умовами та Правилами надання банківських послуг. Так, згідно заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 27.01.2021 року [PERSON] , який діяв на підставі власного волевиявлення, згідно зі ст. 634 ЦК України, підписанням цієї Заяви погодився на приєднання до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі Умови та Правила), що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua /terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка (далі Договір), приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати. Пунктом 1.4 Договору приєднання передбачено, повернення кредиту здійснюється шляхом: -договірного списання з рахунку клієнта, у т. ч. за рахунок кредитного ліміту, у розмірі процентів, що підлягають сплаті за цим Договором, 1-го числа календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та за відсутності прострочених зобов`язань клієнта; -шляхом внесення клієнтом коштів у розмірі мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту. Згідно договору приєднання сторони домовились, що Клієнт має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про споживче кредитування». Проте доказів відмови позивача від договору суду не надано. Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» має законне право на погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до його умов, у тому числі й шляхом списання коштів із іншого рахунку, імітованого у банку. У свою чергу, [PERSON] не заперечує ані щодо факту наявності у нього боргу, ані щодо правильності списання коштів із його карткового рахунку. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позивних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, а тому їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed