Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

в червні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба в справах дітей Оболонського районної в місті Києві держаної адміністрації, Служба в справах дітей Оболонського районної в місті Києві держаної адміністрації (яка вподальшому в судовому засіданні була виключена зі складу третіх осіб)Державна прикордонна служба України про заборону виїзду за кордон, а саме: заборонити виїзд дітям [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] за межи України (за кордон) без згоди батька [PERSON] , без визначення тривалості виїзду та країни виїзду. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, сторони перебували у шлюбі із 25.04.2012 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, однак рішенням суду від 05.06.2023 шлюб між сторонами розірваний. Вже після введення воєнного стану в Україні позивачу стало відомо, що відповідачка - колишня дружина позивача має намір та вчиняє підготовчі дії, направлені на незаконне вивезення їх спільних дітей за кордон, тобто існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дітей, які мають звичайне місце проживання в Україні. Посилається на ту обставину, що відповідачка є уродженкою Автономної Республіки Крим і має на вказаній тимчасово окупованій території рідних батька та брата які там проживають та внесені відповідно до українського сайту Громадської організації «Миротворець». Вказані обставини сторона позивача вважає реальною загрозою неправомірного вивезення дітей на небезпечну територію, також існує ризик викрадення дітей, які мають місце проживання в Україні і порушити батьківські права позивача щодо спілкування з дітьми. У зв`язку із тим, що діти сторін є громадянами України, вони не можуть бути протиправно вивезені як до тимчасово окупованих територій, так і до інших країн проти їх волі, без письмового дозволу та без відому батька, оскільки зміна звичайного соціального, культурного, мовного середовища людей впливає на їх подальше життя, розвиток та виховання, а вивезення дітей проти їх полі до небезпечних регіонів може спричинити психологічну травму та небезпеку для їх життя та здоров`я. Посилається на те, що найкращі інтереси дітей залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. А дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом та конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Наголошує, що наразі відсутні рішення судів щодо визначення місця проживання дітей з одним із батьків, а також жодного із батьків не позбавлено батьківських прав. Зазначає, що на відповідні звернення Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила, що у разі надходження судового рішення щодо тимчасового обмеження виїзду з території України [PERSON] та [PERSON] , Державною прикордонною службою України буде вжито заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення їх виїзду за межі України. Наголошує, що місцем проживання дітей є місто Київ. Місто Київ наразі вважається безпечним місцем проживання. При обґрунтуванні заявлених позовних вимог в позовній заяві наведені відповідні постанови суду касаційної інстанції та рішення ЄСПЛ. У зв`язку із викладеним, позивач просить суду позов задовольнити у повному обсязі. Через систему «Електронний суд» надійшов відзив, долучений до матеріалів справи в судовому засіданні 22.08.2024, в якому сторона відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що на даний час, жодним із батьків не ініційоване питання щодо визначення місця проживання дітей. Діти проживають з матір`ю [PERSON] . Батько [PERSON] навідує дітей за бажанням, жодних перешкод у спілкуванні батька з дітьми зі сторони [PERSON] не вчиняється. Зазначає, що проаналізувавши викладене у позовній заяві, вбачається, що окрім як припущень та домислів, викладених представником позивача, жодних об`єктивних даних та доказів у даному позові не міститься. Разом з тим, ні у позовній заяві, ні долучених до неї документах не міститься жодних доказів, які б могли підтвердити дане твердження представника позивача в позові про те, що [PERSON] має намір та вчиняє підготовчі дії направлені на незаконне вивезення їх спільних дітей за кордон, тобто існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дітей, які мають звичайне місце проживання в Україні. Посилання на той факт, що [PERSON] є уродженкою м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим та наявність у останньої родичів, які залишились проживати на окупованих на даний час територіях, жодним чином не свідчити про намір виїзду на вказані території. У відзиві звертається увага суду на той факт, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання у м. Києві з 12.02.2002 за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] разом із дітьми проживає за адресою, [ADDRESS] . Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON] [PERSON] . Вона з 2002 року проживає в м. Києві, тут навчалась, одружилась, народила дітей, набула спільного з колишнім чоловіком майна, жодного наміру покидати м. Київ не має. Більше того, [PERSON] вживаються заходи щодо влаштування дітей до навчального закладу в Оболонському районі м. Києва, оскільки найближчим часом, [PERSON] разом із дітьми планує переїхати проживати до Оболонського району м. Києва. На даний час, у квартирі проводяться певні ремонтні роботи, з метою створення належних та відповідних умов для проживання дітей. Посилається на той факт, що [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] за згодою колишнього чоловіка [PERSON] виїжджала з території України 25 лютого 2022 року, через агресію російської федерації та повернулись до України 26 лютого 2023 року. З того часу, разом із дітьми, [PERSON] за кордон не виїздила. З часу повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, відносини [PERSON] зі своїм батьком, який залишився проживати в АРК значно погіршились, а саме через різні погляди на війну росії проти України. У відзиві також зазначено, що на час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/ документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. В судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог Службу в справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві районної адміністрації. В судовому засіданні 14.10.2024 долучено відповідь на відзив в якому висловлено незгоду з аргументами відповідачки проти задоволення позову та вважає, що всі докази, які надала сторона відповідача, жодним чином не спростовують доводів позивача про наявність намірів у відповідача виїхати за кордон разом із дітьми. Також, в судовому засіданні 14.10.2024 долучено до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив в якому фактично викладені заперечення на позов та зауважено про відсутність намірів виїзду за межі України самостійно або з дітьми, а також наміру вивозити дітей за кордон без згоди їх батька. В судовому засіданні 14.10.2024 залучено як третю особу без самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. В судовому засіданні 10.02.2025 відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача про закриття провадження у вказаній цивільній справі у зв`язку із відсутністю предмета спору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2025 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. Третя особа без самостійний вимог Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та прийняти законне рішення в інтересах дітей. Третя особа без самостійний вимог Державна прикордонна служба України в судове засідання явку свого представника не забезпечила, при ухваленні рішення покладаються на думку суду та одночасно просять розгляд справи здійснювати без участі їх представника. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено і підтверджено наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження, що батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] є позивач [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а.с. 16-17). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва в справі №761/3420/23 від 05.06.2023 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 21). Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 150, 153, 155 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. ч.1, 2, 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Адміністрація Державної прикордонної служби України у відповіді на заяву адвокату Н.Редіч повідомила, серед іншого, про те, у разі надходження до Адміністрації Держприкордонслужби України судового рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду з території України дітей ,Державною прикордонною службою України буде вжито всіх заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення її незаконного виїзду за межі України. Обов`язків щодо виконання доручень фізичних осіб Законом не визначено(а.с.22) Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів інформаційно-комунікаційної системи "е-Консул"; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На час запровадження в Україні правового режиму воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачка всупереч інтересам неповнолітніх дітей має намір вивезти їх на тимчасово окуповану територію або за кордон без дозволу батька. В позові не викладено жодної обставини та не надано позивачем доказів на підтвердження порушення відповідачкою прав позивача, його свобод чи законних інтересів, а також інтересів їх спільних дітей, пов`язаних із виїздом на тимчасово окуповану територію або за кордон. Натомість, стороною відповідачки надані суду докази на підтвердження тієї обставини, що вона в період лютого 2022 року по лютий 2023 року, разом із дітьми, за згодою колишнього чоловіка [PERSON] перебувала за межами України. Так, за згодою колишнього чоловіка [PERSON] (позивача) виїжджала з території України 25 лютого 2022 року та повернулись до України 26 лютого 2023 року. З того часу, разом із дітьми, [PERSON] за кордон не виїздила (самостійно мала коротку подорож з 06.11.2023 по 10.11.2023). Вказане підтверджується як копіями паспортних даних [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , так і листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-56084/18/24-Вих від 15.08.2024 (а.с. 70-73). Окрім вказаного, у відзиві позивачка зазначає, що [PERSON] підтримував зв`язок з дітьми, жодних перешкод у їхньому спілкуванні зі сторони [PERSON] не було. Позивачка стверджує, що на початку січня 2023 року [PERSON] особисто відвідував дітей за кордоном, а в подальшому у лютому цього ж року [PERSON] разом із дітьми повернулись в Україну. Жодними доказами вказані обставини позивачем не спростовані. Крім того, позивачем не надано доказів та не наведено в позові щодо яких підготовчих дій матері дітей (відповідачки) дії іде мова і які обставини підтверджують про її намір виїхати та вивезти дітей без дозволу батька за кордон. При цьому, суд погоджується із позицією сторони відповідачки, що посилання сторони позивача на той факт, що позивачка [PERSON] є уродженкою м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим та має проживаючих та тимчасово окупованій території родичів, які залишились проживати на окупованих на даний час територіях, - жодним чином не свідчать про намір її виїзду на вказані території та вивезення нею дітей, також ці обставини не підтверджують намір позивачки вивезти дітей і за межі України. Також судом враховуються і ті обставини, що відповідачка [PERSON] має зареєстроване місце проживання у м. Києві з 12.02.2002 за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] разом із дітьми проживає за адресою, [ADDRESS] . Вказані обставини позивачем не заперечувались. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема наступні: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17184/19. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У даному випадку, з`ясовуючи питання існування ризику незаконного переміщення відповідачем дітей за кордон без згоди батька, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для заборони виїзду дітей сторін за межі України без згоди батька без визначення тривалості та країни виїзду, оскільки позивач не довів створення відповідачкою реальної загрози неправомірного вивезення дітей. Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 2-3 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії РФ, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей. Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України. Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітніх дітей сторін позивачем у цій справі не доведено. В ході розгляду справи позивач [PERSON] , як батько, не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дітей - відповідачки, що є його процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України. Також судом враховуються і ті обставини що наразі відсутні спори між батьками, сторонами в справі, щодо участі у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від них, визначення місця проживання дітей, тощо. У разі, якщо позивачу створюються перешкоди у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, він не позбавлений можливості вирішення такого спору в порядку, передбаченому статтею 159 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України відповідно до яких судові витрати в разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed