Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , за допомогою системи «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання батьківства, треті особи: Ізюмський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що 21 серпня 1993 року між батьками заявниці, [PERSON] та [PERSON] Ізюмським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківської області зареєстровано шлюб та видано свідоцтво серії [NUMBER] (копія додається). Від цього шлюбу в них з`явились діти, а саме: [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] , 1995 року народження, [PERSON] , 1996 року народження, [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 2000 року народження. В 2001 році через сімейні непорозуміння батьки заявниці офіційно розлучились, однак, через деякий час вирішили все ж таки зберегти сім`ю і почали проживати знову разом аж до його загибелі в 2022 році, але офіційно повторно шлюб не зареєстрували. Від їх відносин [INFO] народилась заявниця, [PERSON] , але у зв`язку з тим, що батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі, відомості про батька були зазначені зі слів матері. З початком\~повномасштабного вторгнення\~РФ на\~територію України,\~батько заявниці\~став на\~захист Батьківщини.\~Під час\~виконання бойового\~завдання він,\~на жаль,\~загинув.Станом на день загибелі батька, заявниця була неповнолітньою особою, а тому має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю її батька. Заявниця звернулась до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання додаткової одноразової допомоги після загибелі батька, однак в прийнятті документів на виплату допомоги було відмовлено в усній формі з підстав того, що ПІБ батька в її актовому записі про народження було зазначено зі слів матері. Наразі у заявниці стає питання про необхідність визнання факту батьківства, яке необхідно їй для захисту майнових та немайнових законних інтересів, зокрема, для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку загибеллю батька військовослужбовця. Позивач зазначає, що за життя [PERSON] визнавав себе батьком заявниці, що підтверджується сімейними фотокартками, будь-яких протиріч щодо батьківства між ним та матір`ю останньої не виникало, адже він виконував всі свої обов`язки як батько. На підтвердження факту батьківства, між заявницею і її сестрою [PERSON] , в якої в свідоцтві про народження зазначений батьком [PERSON] , було проведено дослідження Х-хромосоми для встановлення родинних стосунків. Так, відповідно до висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження, ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мають спільного біологічного батька, складає 99,99999%. [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , просила суд встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Ізюм, Харківської області, померлого [INFO] відносно доньки [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Ізюм, Харківської області У відзиві на позовну заяву Міністерство оборони України просило у задоволенні позовних відмовити з посиланням на приписи ст. 16-1, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», абз. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», Наказу Міністерства оборони України № 45 від 25.01.2023 затверджено «Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану». Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином. Відповідач у відзиві на позовну заяву просив справу розглянути за відсутністю представника Міністерства оборони України. Треті особи причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у м. Ізюм, Харківської області, про що 20 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ізюмського міського управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис № 126, що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 20 квітня 2005 року. Відповідно до Свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 20 квітня 2005 року, та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 22 липня 2016 року № 0016907928, у актовому записі про народження [PERSON] № 126 від 20 квітня 2005 року, в графі «Відомості про матір» зазначено « [PERSON] », в графі «Відомості про батька» « [PERSON] », відомості про якого зазначено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 1993 року до 27 листопада 2001 року, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу, серія [NUMBER] від 21.08.1993 та копією Свідоцтва про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] від 27.11.2001. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 10 жовтня 1995 року, актовий запис № 405, та витягом з Актового запису про народження [PERSON] № 405, сформованим за допомогою веб порталу «Дія». Відповідно до Висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження від 29 листопада 2024 року № 45277, складеного ТОВ «МАМА ПАПА» за замовленням [PERSON] , ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , народженні матір`ю [PERSON] , [INFO] , мають спільного біологічного батька, складає 99,99999%. [INFO] під час ведення бойових дій в р-ні. н.п. Андріївка Донецької області, мужно виконавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність загинув солдат [PERSON] , 1971 року народження, про що начальник [INFO] 25 вересня 2023 року склав Сповіщення сім`ї № 31. Державна реєстрація смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у віці 51 рік у с. Андріївка Донецької області, проведена 07 жовтня 2023 року Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 769, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] від 07 жовтня 2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. За змістом ч. 1 ст. 270 ЦК України право на недоторканність особистого і сімейного життя є одним із видів особистих немайнових прав (ч. 1 ст. 270 ЦК України). Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним (ч. 3 ст. 270 ЦК України). Відповідно до ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Дитина має право знати своїх батьків (частина перша статті 7 Конвенції про права дитини). Стаття 8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини у справах «Гаскін проти Великобританії», «Одієвр проти Франції», «Чапін проти Туреччини», «Больєвич проти Сербії», «Мітревська проти Північної Македонії» визнав право на знання свого походження та особистості своїх батьків як складову частину особистої ідентичності, що захищається статтею 8 Конвенції. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України). Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття (ч. 3 ст. 128 СК України). Згідно зі ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У справі, що розглядається встановлено, що [PERSON] , яка вважає себе дочкою [PERSON] , на час звернення до суду з позовом досягла повноліття і відомості про батька в актовому записі про її народження записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Таким чином, [PERSON] має право на встановлення факту батьківства щодо неї за рішенням суду. Провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України. Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану. Такі висновки сформульовані Верховним Судом в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку на підтвердження або спростування батьківства. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 16 травня 2018 року в справі № 399/1029/15-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 478/690/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 та ряді інших. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Висновок експерта є одним із доказів (пункт 2 частини 2 статті 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством (ч. 6 ст. 102 ЦПК України). За змістом ч. 1-2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Оцінюючи наданий позивачем в порядку ст. 106 ЦПК України висновок молекулярно-генетичного експертного дослідження від 29 листопада 2024 року № 45277 на відповідність критеріям належності, допустимості та достовірності, судом враховано, що у ньому зазначено, що його підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Долучений позивачем висновок експерта містить інформацію, передбачену ч. 6 ст. 102 ЦПК України, зокрема у ньому зазначено, що його складено завідувачем клініко-діагностичної лабораторії ТОВ «МАМА ПАПА» [PERSON] , яка має повну вищу освіту за спеціальністю «Генетика», а саме Диплом магістра з відзнакою [NUMBER] від 30.06.2014 року, сертифікат спеціаліста № 00385 Національної медичної академії післядипломної освіти ім. Шупика за спеціальністю «Лабораторна генетика», стаж роботи на посаді з 2020 року. Таким чином, долучений позивачем висновок експерта відповідає критеріям належності, допустимості та достовірності, тому враховується під час розгляду справи. На підставі зазначеного висновку експерта судом встановлено і не викликає сумніву, що [PERSON] та [PERSON] є повнорідними сестрами, тобто мають спільну матір і спільного батька. Таким чином, враховуючи, що батьком [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , що підтверджено актовим записом про народження останньої, тому відповідно батьком [PERSON] також є [PERSON] , [INFO] . На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, зокрема висновку експерта, спільних фотографій позивачки з [PERSON] в різний період часу, свідоцтва про народження позивачки, які відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності кожен окремо, та достатності і взаємозв`язку в сукупності, суд приходить, що судом встановлено і не викликає сумніву, що батьком [PERSON] є [PERSON] , [INFO] . З урахуванням встановлених судовим розглядом обставин, беручи до уваги, що відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення факту батьківства [PERSON] , [INFO] , щодо [PERSON] , [INFO] . Посилання відповідача на положення ст. 16-1, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», абз. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», Наказу Міністерства оборони України № 45 від 25.01.2023 затверджено «Порядок і умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану», є безпідставними з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, відповідно до пункту 1 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Статтею 16-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону на час виникнення спірних відносин, тобто дня загибелі військовослужбовця), визначено коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, зокрема, це: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Частиною 1 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. Згідно з ч. 3 ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абзацу першого пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Системний аналіз цитованих норм свідчить про те, що вони регулюють винятково правовідносини щодо виплати членам сім`ї загиблого військовослужбовця грошової допомоги. Водночас зміст правовідносин, які склалися у цій справі є значно ширшим, оскільки охоплює особисті немайнові права [PERSON] на повагу до приватного життя, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності, гарантовані статтею 8 Конвенції захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, оскільки обставини щодо права [PERSON] на отримання одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця не входить до предмету спору у цій справі та не стосуються до предмету доказування у справі, тому відхиляються судом. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі та встановлює факт батьківства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , щодо неї.

Outcome: approved