Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення. Позов мотивовано тим, що 24.06.2016 між позивачкою і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Згідно п. 4.3 договору сторони передбачили, що у строк до 03.07.2016 продавець зобов`язується знятися з реєстрації місця проживання, у строк до 24.09.2016 звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку та надати її для безперешкодного користування покупцю. Однак у зв`язку зі смертю продавця [PERSON] зазначені вимоги договору нею не були виконані. На момент звернення до суду з цим позовом у квартирі позивачки мешкають родичі [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які звільнити квартиру в добровільному порядку відмовляються. Відповідачі своїми діями порушують право власності позивачки, у зв`язку з чим вона просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідачів з реєстрації та виселення. Ухвалою від 10.02.2017 відкрито провадження у справі (суддя Ісаков Д.О.). У листопаді 2017 року представник [PERSON] надав заперечення на позовну заяву. Заперечення проти позову зводилися до того, що [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 24.06.2016 не підписувала. Вважає, що для виселення відповідачів не існує жодних підстав, передбачених ст.. 116 ЖК. Іншого житла відповідачі не мають, а спірна квартира є їх єдиним місцем проживання. У лютому 2018 року позивачка подала уточнену позовну заяву, залучивши до участі у справі в якості співвідповідача малолітнього [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , який був зареєстрований у квартирі позивачки без її згоди уже після того, як суд відкрив провадження у справі. Також до участі у справі залучено в якості третьої особи районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, яка у вересні 2018 року надала висновок органу опіки та піклування щодо вирішення справи. Згідно з розпорядженням керівника апарату від 25.10.2018 №55 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2018, справа передана в провадження судді Турбіної Т.Ф. Ухвалою суду від 07.06.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] про призначення у справі підготовчого судового засідання задля забезпечення можливості надати відзив на позовну заяву, зустрічний позов та докази. Одночасно судом встановлено додатковий строк для подачі відзиву на позовну заяву та доказів. [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відзиву на позовну заяву не надали. Твердження у заяві [PERSON] , [PERSON] від 11.03.2019 про долучення доказів направлення відзиву іншим учасникам справи про те, що напередодні у судовому засіданні ними було подано відзив на позовну заяву, не відповідає дійсності, оскільки ні в судовому засіданні 27.02.2019, ні в будь-який інший час відзив на позовну заяву відповідачі у встановленому ЦПК України порядку не подавали. За клопотанням відповідачів суд ухвалою від 12.03.2020 зупинив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації права власності. Ухвалою суду від 18.04.2023 провадження у справі поновлено. У жовтні 2023 року позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів оскільки з реєстраційного обліку усі відповідачі були зняті за заявою власниці квартири у 2023 році. Одночасно до участі у справі залучено в якості співвідповідача малолітню [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] . Ухвалою суду від 25.10.2023 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, витребувано висновок органу опіки та піклування щодо вирішення справи про виселення малолітніх дітей. В судовому засіданні представник позивачки підтримав вимоги позову про виселення відповідачів. Пояснив, що 24.06.2016 року позивачка у встановленому законом порядку набула право власності на спірну квартиру, а відповідачі з того часу порушують право власності позивачки, проживають у її квартирі без законних підстав. Як тимчасові мешканці вони підлягають виселенню на вимогу власниці квартири без надання іншого житла. Позивачка несе надмірний тягар, оскільки не може користуватися своєю власністю, при цьому несе обов`язки власника квартири з утримання цього майна. Просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] , її представник просили відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідачі не мають іншого житла, підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. Внаслідок їх виселення вони стануть безхатченками, в тому числі малолітні діти, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому ЦПК України порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов до таких висновків. У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями зазначених процесуальних норм передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року (справа № 2-4733/06) та була зареєстрована ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 березня 2007 року. 24 червня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вовк І.І. 01 квітня 2015 року за реєстровим номером 3198, був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Кукурудз Т.Ю. за реєстраційним номером 1889. У п.4.2 договору зазначено, що представнику покупця відомо, що на момент укладення цього договору в квартирі, яка є предметом цього договору, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Власник квартири [PERSON] засвідчила, що між нею та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався. Згідно з п. 4.3 договору сторони передбачили, що у строк до 03.07.2016 продавець [PERSON] зобов`язується знятися з реєстрації місця проживання, у строк до 24.09.2016 звільнити квартиру від речей домашньої обстановки і вжитку та надати її для безперешкодного користування покупцю. [PERSON] померла [INFO] . Щодо зареєстрованих у спірній квартирі осіб встановлено таке. Згідно з Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.12.2016, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Загальна кількість зареєстрованих за цією адресою - 3 (три) особи. За повідомленнями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 03.02.2017, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 2007 року, [PERSON] , [PERSON] з 2011 року. Оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у добровільному порядку не звільняли квартиру і не знімались з реєстраційного обліку, [PERSON] у січні 2017 року звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації. Після відкриття провадження у цій справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності. З огляду на підстави визнання оспорюваного договору недійсним, на які посилалися позивачі, предметом дослідження у цій справі була справжність власноручного підпису продавця [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири. Повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-07/3/517 від 15.01.2018 підтверджується, що станом на вказану дату за адресою [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] [INFO] . Так, після відкриття провадження у справі, що розглядається, [PERSON] зареєструвала у спірній квартирі своїх малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За заявою власниці квартири [PERSON] відповідачі у справі були зняті з реєстрації, що підтверджується повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 14.02.2023 №Б-118, відповідно до якого за адресою [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні. Отже, у справі що розглядається, виник спір між власником квартири та членами сім`ї колишнього власника цієї квартири, які дотепер продовжують проживати у спірній квартирі. Ступінь родинних зв`язків вказаних осіб з попередньою власницею квартири [PERSON] належними доказами не підтверджено. Однак щодо вказаних обставин суд вважає за можливе застосувати положення ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки факт їх родинних зв`язків з [PERSON] випливає з інших матеріалів справи, визнається іншою стороною і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Судом встановлено, що відповідачі у справі зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі після того, як [PERSON] в судовому порядку набула право власності на цю квартиру, а саме, [PERSON] у 2007 році, [PERSON] , [PERSON] у 2011 році (після досягнення 16 років). Відповідно, право на проживання у спірному житловому приміщенні відповідачі набули після того, як [PERSON] стала власницею квартири і зі згоди останньої. У своїх поясненнях відповідачка вказувала, що спірна квартира була їх постійним місцем проживання з 2002 року, з цим житлом вони мають тривалі зв`язки, однак жодних доказів на підтвердження цих обставин відповідачами не надано. Також вказане твердження суперечить змісту рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року (справа № 2-4733/06), на підставі якого [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідачами у справі є також малолітні діти [PERSON] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були зареєстровані за місцем реєстрації своєї матері, та проживають у спірній квартирі разом з нею. Це підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.09.2018 і висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 25.09.2018 про недоцільність на даний час виселення і зняття з реєстрації [PERSON] , [INFO] , а також висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 30.11.2023 про недоцільність на даний час виселення і зняття з реєстрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оцінюючи ці висновки, суд вважає що вони доводять факт проживання дітей у спірній квартирі. Разом з цим суд зауважує, що висновки про відсутність у дітей іншого місця для реєстрації та проживання ґрунтуються виключно на поясненнях матері дітей і огляді житла. Питання щодо можливості забезпечення дітей житлом їх батьком не з`ясовувалось. Матеріалами справи підтверджується відсутність зареєстрованого на праві власності житла за відповідачами. В обґрунтування заперечень відповідачі посилалися на те, вони несуть витрати з утримання квартири, в якій проживають, а тому на власницю квартири [PERSON] не покладається надмірний тягар з його утримання. Ці доводи є недоведеними, оскільки на підтвердження цих обставин суду надано копії квитанцій та копії платіжних інструкцій лише за період з 2022 2025 роки про оплату житлово-комунальних послуг, а саме, КП «Водоканал», ТОВ «Воля-Кабель», Концерну «МТМ», ТОВ «Місто для людей», а також копії документів, які підтверджують стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги в рамках виконавчого провадження. Разом з цим встановлено, що згідно з листом ПАТ «Запоріжжяобленерго» №055-55.45/476 від 18.05.2023 проведено відключення помешкання від електропостачання, також в помешканні припинено розподіл та постачання природного газу, у зв`язку з чим такі послуги не надаються і плата не нараховується, а за повідомленнями КП «Водоканал» і Концерну «МТМ» за особовим рахунком, оформленим на [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , обліковується заборгованість. Також судовим рішенням у справі №334/6252/21 з [PERSON] як власниці квартири, та зареєстрованих на той час [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , стягнуто заборгованість за послуги з опалення та централізованого постачання гарячої води на користь Концерну «МТМ». Таким чином, позивачка [PERSON] як власниця квартири здійснює утримання цього майна в рамках обмежень, які створюються проживанням у спірній квартирі відповідачів у справі, сплачує податок на нерухоме майно, що підтверджується платіжною інструкцією від 19.01.2025. Доводи відповідачів, викладені у запереченнях на позовну заяву, про те, що [PERSON] не підписувала договору купівлі-продажу квартири, свого підтвердження не знайшли. Щодо цього судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] внаслідок завдання їй тяжких тілесних ушкоджень. За умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть [PERSON] , вироком Хортицького районного суду від 14.02.2019 засуджено [PERSON] за ч.2 ст.121 КК України. 26.09.2016 [PERSON] звернувся із заявою до Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за фактом підробки договору купівлі-продажу квартири, на підставі якої було внесено відомості в ЄРДР №120160800200003306 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності у задоволенні позову було відмовлено. При ухваленні рішення суд виходив з отриманих у кримінальному проваджені 12016080020003306 від 27.09.2016 (ч.1 ст.358 КК України) висновку експерта №4-385 від 16.01.2019 за результатами почеркознавчої експертизи (неможливість вирішення поставлених перед експертом питань) та висновку спеціаліста №230 від 29.09.2017 («підпис від імені [PERSON] та короткий рукописний текст « [PERSON] » у графі «Підписи: продавець» у копії (оригіналі) договору купівлі продажу квартири від 24 червня 2016 року, посвідченим та зареєстрованим в реєстрі № 1889 приватним нотаріусом Т.Ю. Кукурудз, на 2 аркушах виконані [PERSON] »). Суд також посилався на вирок Хортицького районного суду від 14.02.2019, яким засуджено [PERSON] за ч.2 ст.121 КК України, у показаннях якого зазначено, що «У [PERSON] була чотирикімнатна квартира …, яку вона заклала та отримала 85000 грн., частину віддала у рахунок боргу, залишилося десь 50-60 тисяч. Він з нею їздив до нотаріуса.» Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року, [PERSON] пояснював в обґрунтування позову в тому числі, що з дружиною [PERSON] він припинив спільне проживання, однак шлюб не був розірваний. За життя дружина повідомляла про намір продати свою квартиру та придбати собі будинок. Судом у цій справі встановлено, що [PERSON] протягом травня-липня 2016 року приймала участь в укладенні угод стосовно своєї квартири, передавала її в іпотеку, а потім продала її і іпотечні зобов`язання були припинені. Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.09.2023 залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2023. Постановою Верховного Суду від 12.02.2025 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 19.09.2023 залишено без змін. Отже, [PERSON] з 24.06.2016 є законним власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі 3753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження 3 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На час набуття відповідачами права користування спірним житловим приміщенням та відчуження квартири її власницею, та на момент виникнення спірних правовідносин з новою власницею квартири [PERSON] питання користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулювалося главою 6 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Укладення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, передбачено ст. 158 ЖК УРСР, а стаття 170 ЖК УРСР передбачає, що при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. При укладанні договору купівлі-продажу квартири власник квартири [PERSON] засвідчила, що між нею та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (ст. 406 ЦК України). Спірна квартира була особистою приватною власністю [PERSON] . У зв`язку з відчуженням квартири 24 червня 2016 року [PERSON] втратила право користування нею, а також припинилася обставина, яка була підставою для користування спірним житлом членами її сім`ї. Право членів сім`ї власника будинку користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, а у разі припинення права власності на житло, таке право користування також припиняється. Верховний Суд, аналізуючи норми права щодо співвідношення права володіння та права користування житлом визначив, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц. Щодо права користування квартирою неповнолітніми дітьми суд враховує, що діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. Враховуючи, що [PERSON] втратила право користування квартирою після її відчуження власницею квартири [PERSON] 24.06.2016 року, неповнолітні діти [PERSON] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не набули самостійного права на займане житлове приміщення. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, 116 ЖК УРСР. Зокрема, ч.3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Встановивши,\~що право\~відповідачів на\~зайняття спірного\~житлового приміщення\~припинене і\~що \~порушено \~права [PERSON] як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, суд вирішує питання про виселення відповідачів, оцінюючи його на предмет пропорційності меті захисту права власника на житло у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як встановлено судом, спірна квартира була особистою приватною власністю [PERSON] , [PERSON] у законному порядку набула право власності на спірну квартиру. Недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, в тому числі спрямованих на позбавлення відповідачів права користування житлом, не встановлено. На момент укладання договору купівлі-продажу мало місце обтяження спірної квартири у вигляді реєстрації у ній відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При укладанні договору купівлі-продажу власник квартири [PERSON] засвідчила, що між нею та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договір найму у відношенні вказаної квартири не укладався, що вказувало покупцю квартири на відсутність обтяження квартири правом користування інших осіб, в тому числі малолітніх та/або неповнолітніх, яке б зберігалося для нового власника відповідно до закону. Відтак, виходячи зі змісту документів, що підтверджують право власності відчужувача на спірну квартиру, відсутності договорів найму, відповідно до яких відповідачі зберігали б право користуватися житлом після його відчуження, що зафіксувала власниця квартири у договорі купівлі-продажу, нетривалість їх зв`язку з вказаним житлом на момент придбання квартири (з 2007 року по 2016 рік), суд доходить висновку, що позивачка діяла достатньо обачно, придбаваючи спірну квартиру. На думку суду, позивачка вочевидь не могла передбачити можливий характер обтяження її майбутньої нерухомості через раптову смерть [PERSON] . Суд також зауважує, що наявність у позивачки іншого нерухомого майна не виключає порушення її охоронюваного законом права власності щодо спірного майна і права на його захист у встановленому законом порядку. З 2016 року відповідачі, які не були і не є членами сім`ї власниці квартири [PERSON] , без згоди останньої користуються квартирою, яка належить позивачці на праві власності, і не вчинили жодних дій задля реалізації своїх житлових прав. Згідно з поясненнями, відповідачі не стали на квартирний облік осіб, які мають право на отримання житла (пільгових кредитів на будівництво і придбання житла) за державними житловими програмами для окремих категорій громадян, визначених законодавством, та/або на соціальний квартирний облік. Так, Законом України «Про житловий фонд соціального призначення» регулюються правові, організаційні та соціальні засади державної політики щодо забезпечення конституційного права соціально незахищених верств населення України на отримання житла, відповідно до цього закону громадянам України, які відповідно до закону потребують соціального захисту, соціальне житло надається органами місцевого самоврядування безоплатно. З огляду на обставин цієї справи суд вважає, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, оскільки протилежне призведе до непропорційного втручання у право позивачки на спірне майно, і надалі покладатиме на неї індивідуальний і надмірний тягар у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про можливість (неможливість) виселення відповідачів, враховуючи законне право власності позивача на відповідне житлове приміщення. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved