Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, в якому просив визнати договір довічного утримання від 17 березня 2021 року між ним та [PERSON] укладеним у редакції, наведеній у позові. Свої вимоги мотивує тим, що він був знайомий зі [PERSON] з 2017 року, з якою познайомився через свого товариша - [PERSON] , який допомагав їй, зокрема, ходив з нею на прогулянки, за продуктами, купував їй необхідні ліки тощо. Улітку 2020 року [PERSON] помер та [PERSON] звернулася до нього з проханням, щоб він надавав їй допомогу по догляду та утриманню, оскільки має в цьому потребу та є самотньою особою. Він погодився на її прохання та прийняв на себе відповідні обов`язки. Зазначає, що починаючи з літа 2020 року, він часто відвідував [PERSON] , вона йому постійно телефонувала та просила про різні види допомоги, у тому числі, прибрати в квартирі, щось відремонтувати. Позивач 2-3 рази на тиждень приносив їй продукти харчування, ліки, харчі для котів, які він придбавав за власні кошти. Крім того, на прохання [PERSON] він придбав за власний рахунок електронний апарат для вимірювання тиску та речі домашнього вжитку. Також він приймав участь в утриманні квартири, де проживала [PERSON] , у ліквідації наслідків затоплення її квартири. Враховуючи викладене, улітку 2020 року він мав розмову зі [PERSON] з приводу того, що його догляд за нею за часом та коштами є досить витратним, тому запропонував їй укласти договір довічного утримання, на що вона відповіла, що подумає. Через декілька місяців здійснення ним допомоги він запитав [PERSON] про її рішення щодо укладення договору довічного утримання, на що вона повідомила, що згодна на його укладення та попросила позивача підготувати відповідні документи. Таким чином, він зі [PERSON] домовились спільно укласти договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передає йому у власність належну їй квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно. 17 березня 2021 року позивач та [PERSON] погодили остаточний текст договору довічного утримання, що був підготовлений з урахуванням правок та побажань останньої для його подальшого нотаріального посвідчення. Також, зі [PERSON] був погоджений нотаріус, який знаходиться поблизу її місця проживання та мав би посвідчити договір довічного утримання. Отже, ще до нотаріального посвідчення договору довічного утримання, позивач вже здійснював догляд та утримання [PERSON] , тобто фактично почав виконувати умови договору довічного утримання. Сторони договору домовились, що здійснять нотаріальне посвідчення договору довічного утримання влітку 2021 року, тобто до [INFO] , однак [PERSON] почувала себе за станом здоров`я погано, тому попросила перенести зустріч із нотаріусом до її одужання, тобто на весну 2022 року, на що позивач погодився. Однак [INFO] [PERSON] померла у своїй квартирі, що було виявлено працівниками поліції, яких він викликав. Позивач вказує, що [PERSON] усвідомлювала та бажала укласти з ним договір довічного утримання, оскільки при одній з розмов повідомила, що ще у 2008 році склала заповіт на користь спадкоємців [PERSON] (дочка двоюрідного брата) та [PERSON] (двоюрідний брат) в надії, що ці особи у майбутньому будуть здійснювати за нею належний догляд та утримання. При цьому, зазначила, що не бажає продовжувати дію заповіту, оскільки їй вже була потрібна допомога та утримання, а майбутні спадкоємці цього не забезпечували. У подальшому, [PERSON] надала йому оригінал заповіту від 21 липня 2008 року як підтвердження того, що вона відмовилась від нього. Крім того, у грудні 2021 року, за 2 дні перед святом Нового Року, коли він приніс до [PERSON] продукти харчування, речі домашнього вжитку, ліки та корм для тварин, побачив у квартирі жінку, яку йому представили як [PERSON] (дружина двоюрідного брата). Він представився та повідомив, що між ним та [PERSON] досягнуто згоди щодо укладення договору довічного утримання, на що [PERSON] відповіла, що знає про його допомогу та домовленості щодо утримання, і не заперечує проти цього. Таким чином, всі умови договору довічного утримання між ним та [PERSON] були погоджені, але через раптову смерть останньої, указаний договір довічного утримання не був посвідчений нотаріально. Після смерті [PERSON] її квартира за заповітом переходить спадкоємиці [PERSON] , що суперечить волі померлої та не посвідченому, але фактично існуючому договору довічного утримання, що призводить до порушення його прав, тому він звернувся до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 травня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 08 червня 2023 року позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків та засвідчені у порядку, визначеному законом додані до позовної заяви документи (письмові докази), та їх копії, які необхідні для направлення відповідачу і третім особам. 26 червня 2023 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 08 вересня 2023 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначив, що спірна квартира не може переходити у власність територіальної громади міста Києва, оскільки вбачається наявність заповіту щодо спірного майна, тобто існує спір між фізичними особами щодо спадкового майна, тому рішення суду не може вплинути на права та обов`язки Київської міської ради, у зв`язку з чим, вона є неналежним відповідачем у цій справі. Враховуючи викладене, просив ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства та виключити з учасників справи неналежного відповідача в особі Київської міської ради. 15 вересня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - [PERSON] , в яких представник зазначив, що заперечує проти задоволення позову, оскільки позивачем визначено неналежного відповідача. Київська міська рада не є ані власником, ані набувачем спірної квартири. Також не є стороною договору чи особою, яка вчиняє певні дії щодо договору довічного утримання. Спірна квартира не була передана тим чи іншим способом у власність територіальної громади міста Києва, не була визнана відумерлою спадщиною. Крім того, викладені позивачем обставини у позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] не була ані самотньою, ані такою, яка потребувала догляду та не здійснювала жодних дій для укладення договору довічного утримання з третіми особами. Спілкування зі [PERSON] постійно здійснювала її троюрідна сестра - [PERSON] та двоюрідний брат - [PERSON] , а також вона. При цьому, під час спілкування, [PERSON] розказувала про те, що позивач під час її відвідин намагався дізнатися де знаходяться документи, що підтверджують право власності на квартиру та розпитував хто ці люди (троюрідна сестра та двоюрідний брат), які приходять до неї. У зв`язку з викладеним, брат та сестра запропонували їй звернутись до правоохоронних органів з цього приводу, але [PERSON] сказала, що не буде показувати йому документи. Стан здоров`я [PERSON] дозволяв їй вести нормальний спосіб життя, доглядати за собою самостійно. Вона інколи просила брата або сестру щось купити в магазині чи допомогти щось дрібне полагодити, однак була в змозі доглядати за собою і не мала наміру, щоб за нею хто-небудь доглядав, тим паче, на укладення договору довічного утримання. Натомість, позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, зокрема, що він приймав участь в утриманні квартири померлої та ліквідуванні наслідків залиття її квартири за власний рахунок, а також придбавав на її прохання продукти харчування, ліки та корм для котів за власні кошти. Також, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вони домовилися з померлою про укладення договору довічного утримання, що [PERSON] одержувала від позивача оферту на укладення такого договору та не акцептувала її. Окрім того, позивачем зазначено про те, що 17 березня 2021 року усе було готове для укладення угоди, але з 17 березня 2021 року до самої смерті [PERSON] , [INFO] (майже рік), угода так і не була укладена, хоча нотаріус був поряд з місцем проживання померлої, до того ж нотаріуси здійснюють виїзд за межі свого постійного місця здійснення діяльності для нотаріального посвідчення угод, тому у разі дійсного волевиявлення [PERSON] щодо укладення договору довічного утримання не було б жодних перешкод для підписання такої угоди та її нотаріального посвідчення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не приймала оферту, не визначала умови договору, не підписувала договір довічного утримання та не зверталася до нотаріуса для його нотаріального посвідчення, тобто відсутні докази вчинення нею будь-яких дій, які б свідчили про її бажання передати у власність позивача квартиру, в якій вона проживала, що передбачає договір довічного утримання. Крім того, після смерті [PERSON] , позивач перебуваючи в її квартирі незаконно заволодів правовстановлюючими та іншими особистими документами, речами [PERSON] , поміняв замки в квартирі та перешкоджав потраплянню в квартиру [PERSON] , а також іншим родичам [PERSON] . Намагався обманним шляхом отримати можливість здійснення поховання [PERSON] , вимагав від родичів померлої надання йому таких повноважень. Також позивач подав до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори завідомо неправдиві дані, що він є спадкоємцем за законом. До позовної заяви долучив звіт про оцінку майна від 25 квітня 2023 року, де замовником значиться померла [INFO] [PERSON] . Видається малоймовірним, що після своєї смерті [PERSON] могла укласти договір з суб`єктом оціночної діяльності. При цьому, суб`єкту оціночної діяльності, яким підготовлено звіт про оцінку майна, було видано сертифікат на право здійснення такої діяльності 10 квітня 2023 року, а 11 травня 2023 року йому було зупинено доступ до Єдиної бази, за внесення до Єдиної бази даних звітів про оцінку недостовірної, неправильної інформації, 23 травня 2023 року анульоване кваліфікаційне свідоцтво. Вищенаведене свідчить про те, що позивач свідомо вводить державні органи та суд в оману, маючи на меті незаконно заволодіти майном, що за заповітом повинно належати [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. 06 листопада 2023 року до суду надійшли належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] 30 листопада 2023 року, ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] 29 січня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - [PERSON] , в яких представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що сторони уклали як усний, так і простий письмовий договір довічного утримання, не кажучи вже про нотаріальне його посвідчення. Також відсутні документи, що свідчили б про прийняття пропозиції [PERSON] померлою [PERSON] укласти договір довічного утримання на певних, чітко визначених і сформульованих умовах, та погодження істотних умов договору з боку [PERSON] , відсутні документальні підтвердження, що позивач зобов`язується забезпечувати утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених договором, зокрема: харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами тощо. Крім того, позивачем наводяться суперечливі аргументи, оскільки спочатку він звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини як особа, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю, а після отримання відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, почав стверджувати, що між ним та померлою було досягнуто домовленостей про укладення договору довічного утримання, у зв`язку з чим, звернувся до суду з цим позовом. При цьому, зазначене є двома різними категоріями набуття права власності на майно. Звіт про оцінку майна, долучений до позову, був виготовлений начебто від імені замовника [PERSON] 25 квітня 2023 року, тоді як [PERSON] померла [INFO] , тому не могла з об`єктивних причин замовити його. За життя, вона як власник квартири, не замовляла звіт, не зверталася за виготовленням будь-яких документів для укладення угоди. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу, окрім показань свідків, що ним надавалося будь-яке матеріальне забезпечення [PERSON] , а також доказів іншого догляду. Також, не відповідають дійсності твердження позивача, що його товариш - [PERSON] помер влітку 2020 року, оскільки він помер у вересні 2021 року, тому спілкування позивача з померлою [PERSON] тривало близько 3 місяців. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. 27 лютого 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять його заяву та заяву його представника про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник не зможе прибути вчасно у судове засідання через виробничі обставини. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Третя особа - [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях, просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях, просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа - Дев`ята Київська державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, однак матеріали справи містять заяву про розгляд справи у відсутність представника. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Так, з поданих стороною позивача заяв вбачається, що позивач і його представник просять відкласти судове засідання у зв`язку з неможливістю представника позивача прибути у судове засідання через виробничі обставини, однак доказів на підтвердження наявності поважних причин неявки до заяв не додають, у зв`язку з чим суд не визнає причини неявки сторони позивача поважними. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, що не з`явилися в судове засідання. Вислухавши третіх осіб та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що [PERSON] на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2323. 21 липня 2008 року [PERSON] складено заповіт, за змістом якого, належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] ; належні їй на праві особистої власності грошові вклади з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями, що знаходяться в усіх банківських установах України заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л. А. та зареєстрований в реєстрі за № 8-1416. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 вересня 2022 року, виданим повторно Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії [NUMBER] . Згідно з витягом з Ресєтру територіальної громади міста Києва [PERSON] з 23 жовтня 2007 року по день смерть була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 30 червня 2022 року до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, яку спадкодавець йому заповіла. 03 жовтня 2022 року [PERSON] подала до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, в якій зазначила, що спадкове майно згідно з заповітом приймає. 13 березня 2023 року позивач подав до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори заяву, в якій зазначив, що проживав з померлою [PERSON] однією сім`єю. Оскільки спадщину у встановлений законом термін він не прийняв і пропустив установлений законом 6-місячний термін для прийняття спадщини, а також не може підтвердити його родинні відносини з померлою, а саме факт проживання однією сім`єю, просив винести та видати йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що необхідно для звернення до суду. 13 березня 2023 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Пічевською Н. В. видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки він спадщину у встановлений законом термін не прийняв і пропустив встановлений законом 6-місячний термін для прийняття спадщини, а також не може підтвердити свої родинні відносини, а саме факт проживання однією сім`єю з померлою. 24 травня 2023 року державним нотаріусом направлено на адресу позивача лист за вих. № 1984/02-14, в якому йому роз`яснено, що для звернення до суду йому надається 10?денний термін. Якщо у вказаний термін він не з`явиться до нотаріальної контори і не надасть доказів того, що ним подано позов до суду, 20 червня 2023 року буде видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я спадкоємців за заповітом. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з цим позовом про визнання договору довічного утримання укладеним, та на підставі його заяви від 19 липня 2023 року було зупинено видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України). Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що між ним та померлою [PERSON] , за її життя, було досягнуто домовленостей про укладення договору довічного утримання, узгоджено істотні умови, однак не підписано та нотаріально не посвідчено угоду через раптову смерть відчужувача. При цьому, він виконував умови договору щодо утримання та догляду за померлою, зокрема, купував за власні кошти продукти харчування, ліки, корм для котів та приносив їй, а також, за необхідності купував речі домашнього вжитку, надавав допомогу в ліквідації наслідків затоплення квартири, здійсненні ремонту. Водночас, позивачем не надано суду доказів на підтвердження вищевказаних обставин. Так, матеріали справи не містять будь-яких письмових доказів наявності зобов`язальних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] на умовах, зазначених у позові, що позивачем було запропоновано укласти договір довічного утримання [PERSON] та нею така пропозиція була прийнята, а також досягнуто між ними згоди з усіх істотних умов. Належних та достовірних доказів виконання позивачем зобов`язань щодо утримання померлої та догляду за нею матеріали справи не містять, підтвердження зазначених обставин ґрунтується виключно на показаннях свідків. Так, у судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що працює двірником та знайома з позивачем протягом 8-9 років, померлу знає давно, з моменту її заселення у будинок. Повідомила, що [PERSON] протягом 5-6 років не виходила з квартири. Позивач ходив до неї постійно та носив їй продукти. Думає, що на придбання вказаних товарів він витрачав власні кошти, скільки саме їй невідомо. Він також розмовляв зі [PERSON] по телефону. Про умови договору і взагалі про договір їй невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем близько 6 років, працює фотографом в офісі, що знаходиться в будинку, де жила [PERSON] . Зазначила, що рік-півтора до смерті [PERSON] позивач ходив до неї кожен день, окрім вихідних, оскільки у вихідні свідок не працювала. [PERSON] давала позивачу грошові кошти на придбання продуктів, інколи він купував їх за власні кошти. [PERSON] потребувала допомоги, однак їй невідомо чи витрачав позивач власні кошти на неї та про умови договору довічного утримання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що працював разом з позивачем більше 10 років, вони перебувають у дружніх відносинах. Йому відомо, що позивач допомагав [PERSON] , тому що він і його просив купувати для неї продукти. Зазначив, що з початком ковіду позивач почав допомагати [PERSON] . Про умови договору йому невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона троюрідна сестра померлої [PERSON] . З 2006 року, після смерті матері [PERSON] , їздила до неї 2-3 рази на тиждень, а коли хворіла, то 1 раз на тиждень. Зазначила, що [PERSON] сама за собою доглядала, готувала та прала. Вона з пересторогою ставилась до позивача, більше довіряла [PERSON] (сусіду, який познайомив позивача з померлою). Зі змісту показань свідків вбачається, що позивач купував продукти харчування для [PERSON] та допомагав їй, однак не встановлено, що між ним і померлою були досягнуто домовленостей щодо встановлення між ними зобов`язальних відносин на виконання яких ним вчинялись відповідні дії щодо утримання та догляду за нею. Крім того, жоден зі свідків не підтвердив того факту, що між позивачем та померлою були погоджені умови договору довічного утримання та вони мали намір його укласти. До того ж, факт укладання договору, щодо якого встановлена письмова форма, показаннями свідків не може бути встановлений, а будь-яких письмових доказів, як вже встановлено судом, позивачем не надано. Таким чином, показання свідків, отримані в ході судового розгляду оцінюються судом критично, оскільки не підтверджуються будь-якими іншими доказами. Долучена до матеріалів справи відповідь Головного управління Національної поліції у м. Києві, з якої вбачається, що саме позивач здійснив виклик поліції у зв`язку з тим, що [PERSON] декілька днів не виходила на зв`язок, за наслідками якого було виявлено, що вона померла, жодним чином не підтверджує викладених у позові обставин щодо укладення договору довічного утримання. Крім того, у позовній заяві позивачем наведені суперечливі факти, зокрема, що він почав допомагати [PERSON] влітку 2020 року, після смерті його товариша - [PERSON] , який їх познайомив, однак в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 14 лютого 2024 року. Позивачем зазначено про те, що 17 березня 2021 року між ним та [PERSON] було досягнуто згоди щодо істотних умов договору та погоджено його остаточний текст, а також, що улітку 2021 року вони здійснять його нотаріальне посвідчення, однак до моменту смерті [PERSON] його так і не було нотаріально посвідчено, доказів, що свідчили б про те, що померла дійсно мала волевиявлення на нотаріальне посвідчення такого договору, проте, через об`єктивні обставини, протягом 8 місяців до моменту смерті, цього не зробила, матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, самі по собі факти допомоги позивачем [PERSON] , шляхом придбання для неї продуктів харчування, ліків тощо, не можуть бути достатніми доказами факту укладання між позивачем та [PERSON] договору довічного утримання та відповідно факту того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне або часткове виконання договору, але його не було нотаріально посвідчено через раптову смерть відчужувача. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, викладених у позові, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Крім того, суд погоджується з твердженням відповідача та третьої особи - [PERSON] про те, що Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки спірні відносини виникли щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , яка склавши заповіт, заповіла її [PERSON] . За наявності заповіту та заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, спадкове майно не може переходити у власність територіальної громади. Відповідна територіальна громада є належним відповідачем лише у тому випадку, якщо відсутні спадкоємці за заповітом та законом, їх усунули від спадкування, вони не прийняли спадщину або у разі визнання спадщини відумерлою. Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що спір виник щодо спадкового майна між фізичними особами, відповідач не є особою, яка може набути права власності на спірну квартиру, тому рішення суду у цій справі не впливатиме на права та обов`язки Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Належними відповідачами у цій справі є спадкоємці за заповітом, на права та обов`язки яких щодо спадкового майно може вплинути рішення суду у цій справі. Разом з тим, в ході судового розгляду позивач наполягав на тому, що ним пред`явлено позов до належного відповідача, будь-яких клопотань про заміну неналежного відповідача до суду не надходило. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, як пред`явлених до неналежного відповідача. У зв`язку з вищенаведеним, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed