Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

30.04.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка сформована 30.04.2024 в системі «Електронний суд» представником позивачки адвокатом Завальнюком Дмитром Юрійовичем, до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Акціонерне товариство «ОКСІ БАНК», Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП», Акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якій просить: витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 1641218351101. В обґрунтування\~позову зазначив,\~що 30 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №6684 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. Згідно умов п.1.1, п.1.2 договору, іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов`язань іпотекодавця, визначених кредитним договором №014/0027/82/64112 від 28.08.2006, передають в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру під номером [ADDRESS] . Внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із [PERSON] , право вимоги до [PERSON] перейшло від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] . В подальшому, 30.09.2019 [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2019 за р.№ 2859. Вважає, що вказана квартира вибула із власності [PERSON] з порушенням вимог закону. Зазначив, що відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «ФК «Фінансова компанія «Укрфінансгруп» не могло відступити права вимоги на користь [PERSON] , а той, в свою чергу, на користь [PERSON] . Також посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20. До [PERSON] не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за нею права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було у неї достатнього обсягу повноважень (права власності) для продажу цього предмета іпотеки [PERSON] . Зазначив, що можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Придбавши квартиру у такої особи, Бар Гіл Моше як її покупець теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став її володільцем, а право володіння разом із правами користування та розпорядження квартирою надалі належать позивачу як її власнику. Йдучи на ризик із придбанням майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик нестання негативних наслідків придбання квартири у її незаконного володільця. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ковтун Ю.І. від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 28). Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та третьої особи - адвоката Єнчевої О.О. про залишення без розгляду позовної заяви (а.с. 83). Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] - адвоката Завальнюка Д.Ю. про витребування доказів. Витребувано від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвічені копії документів, які стали підставою для державної реєстрації права власності (реєстраційні справи) на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 1641218351101. Витребувано від товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» копію договору про відступлення права вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором № 014/0027/82/6122 та копію договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Горецькою В.М. за р. № 6084. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюка Олега Борисовича: - копію договору про відступлення прав за договором іпотеки, який укладений між ТОФ «ФК «Укрфінанс Груп» та [PERSON] , який посвідчений 10.05.2018 за р. №\~467 та копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаного договору; - копію договору про відступлення прав за договором іпотеки, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений 15.05.2018 за р. № 475 та копії документів, які стали підставою для посвідчення вказаного договору. Витребувано від Акціонерного товариства «ОКСІ БАНК» копію договору про відступлення права вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором № 014/0027/82/6122 та копію договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Горецькою В.М. за р. № 6084 (а.с. 84-85). 23.09.2025 на адресу суду від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, на виконання ухвали суду від 21 серпня 2024 року, надійшла належним чином засвічена копія реєстраційної справи № 1641218351101 (а.с. 88 131) \~ \~ \~ \~14.10.2024 на адресу суду від представник відповідача [PERSON] адвоката Єнчевої О.О., надійшов сформований 12.10.2024 в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначила, що позовну заяву вважаютьо необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вказана квартира вибула із власності [PERSON] з порушенням вимог закону, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі №206/4841/20 щодо неможливості відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі. [PERSON] є законним власником спірної квартири, право власності на яку набув за відплатним Договором купівлі-продажу від 13 вересня 2019 року, укладеного між ним та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] набув право власності за відплатним договором (купівлі-продажу) та є добросовісним набувачем спірного майна. Звертаючись до суду із позовом до добросовісного набувача про витребування майна, позивач має довести належними та допустимими доказами, що майно вибуло з її володіння поза її волею. Втім, позивач звертаючись до суду не навела жодних обґрунтувань та не додала жодного доказу, які б свідчили про те, що майно вибуло з її власності поза її волею. Зазначила, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси у справі №522/17409/22, яке набрало законної сили було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] . Відмовляючи у задоволенні позову, суди зазначили, що позивачкою не доведено наявність підстав для витребування майна у добросовісного набувача не доведено належними та допустимими доказами, що майно вибуло з її володіння поза її волею. Зауважила, що звернення стягнення на майно було здійснено 07.09.2018, тобто по сплину майже 4 місяців після отримання [PERSON] вимоги, що підтверджує, що у боржника було достатньо часу для добровільного виконання зобов`язань. Більш того, після звернення стягнення [PERSON] рік не здійснювались дії з реалізації квартири, знову ж таки, сподіваючись на врегулювання ситуації з боржником. Однак, боржник так і не скористалась жодною пропозицією та не врегулювала заборгованість. Отже, все вищевикладене свідчить про відсутність наміру боржника повертати грошові кошти, отримані нею у кредит, а зверненням до суду із даним позовом, та користуючись судовою практикою, позивач за допомогою суду хоче позбавити добросовісного набувача права власності та повернути собі квартиру без застав та заборон, не повертаючи грошові кошти, отримані у кредит. Щодо постанови Верховного Суду, на яку посилається сторона позивача від 08.11.2023 у справі №206/4841/20 зазначила, що, у справі, що розглядалась Верховним Судом та у даній справі різні підстави для звернення до суду, отже і правовідносини у цих двох справах не є ідентичними. Крім того, таких висновків щодо застосування норм права Верховний Суд дійшов лише у 2023 році, а відступлення права вимоги у даній справі було здійснено ще у 2018 році, про що боржник належним чином повідомлявся та не мав жодних заперечень. Правомірність правочинів: щодо переходу права власності на спірну квартиру до [PERSON] на підставі іпотечного договору та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, а також щодо купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), перевірялись приватними нотаріусами. У цьому випадку сторони вказаних правочинів вправі покладатися на висновки нотаріуса щодо відповідності правочинів вимогам закону та не перевіряти всю необхідну для укладення правочинів інформацію самостійно, дублюючи роботу нотаріуса. Майно вибуло з володіння власника не поза її волею, а на підставі договору іпотеки, укладеного та погодженого нею особисто. Крім того зазначила, що позивачкою [PERSON] в позовній заяві не доведено належним чином те, що відповідач [PERSON] порушує її право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14. Отже, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (а.с. 145 148). 14.10.2024 на адресу суду від представника третьої особи [PERSON] адвоката Єнчевої О.О., надійшли сформовані 12.10.2024 в системі «Електронний суд» письмові пояснення третьої особи, які є аналогічними відзиву на позовну заяву (а.с. 139 - 142). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Єнчевої О.О. про долучення доказів від 24.10.2024, долучено до матеріалів справи докази подані до клопотання від 24.10.2024. Закрито підготовче засідання\~по цивільній справі за позовом [PERSON] та\~призначено\~справу до судового розгляду по суті (а.с. 175 - 176). У судових засіданнях позивачка та її представника адвокат Завальнюк Д.Ю. позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Єнчева О.О. у судових засіданнях позов не визнали та просили у задоволенні позову відмовити. Від представника третьої особи Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК». Інші учасники розгляду справи у судове засіданні не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином причину неявки суду не повідомили. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, 30 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №6684. Відповідно до п. 1.1. Договору Іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов`язань іпотекодавця, визначених кредитним договором №014/0027/82/64112 від 28.08.2006, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі нерухоме майно, зазначене у п. 1.2. Відповідно до п. 1.2. Договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під номером [ADDRESS] (а.с. 8 10). 15.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченим Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 30.08.2006, за реєстровим № 6684. У п. 1.1.Договору зазначено: «У зв`язку з укладенням Сторонами Договору відступлення права вимога від 15.05.2018 року (надалі за текстом - «Договір відступлення від «15» травня 2018 року») за кредитним договором № 014/0027/82/64112 від 28 серпня 2006 року (надані за текстом - «Кредитний договір»), що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та позичальником - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (надалі за текстом - «Боржник»), Іпотекодержатель передає, а Новий Іпотекодержатель приймає всі права вимоги за Договором іпотеки, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (як Іпотекодавцем) і посвідчений, Горецькою В.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 30 серпня 2006 року, за реєстровим № 6684 (надалі - «Договір Іпотеки»), який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Кредитного договору. За вказаним договором іпотеки відбулися наступні відступлення прав вимоги Іпотекодержателя: Договір відступлення прав вимога за договором іпотеки укладений між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ПАТ «ОКСІ БАНК», посвідчений Данич О.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27 квітня 2018 року, за реєстровим №1029; Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки укладений між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», посвідчений Данич О.Ф. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 27 квітня 2018 року, за реєстровим № 1030; Договір відступлення прав за договором Іпотеки укладений між ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та ФО [PERSON] , посвідчений Калінюком О.Б., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 10 травня 2018 року, за реєстровим № 467. \~ \~ \~ \~ З моменту укладання цього Договору Новий кредитор набуває статусу Іпотекодержатель за Договором іпотеки.» Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 475 (а.с. 11 12). \~ \~ \~ \~Також 15.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] були було підписано акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, відповідно до якого [PERSON] отримала оригінал договору іпотеки, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] (а.с. 12зв.). 16.05.2018 [PERSON] на адресу [PERSON] за вих № 16/2 була направлена вимога про усунення порушень договору, в кому вимагала виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме у 30-денний термін з моменту отримання даної вимоги усунути порушення умов кредитного договору шляхом погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0027/82/64112 від 28.08.2006 у розмірі 8519213,69 грн. Вказана вимога була отримана [PERSON] 17.05.2018 (а.с. 14 15). \~ \~ \~ \~30.09.2019 між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договору купівлі продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2859. Згідно п. 2 Договору майно, яке відчужується за даним договором, складається з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох житлових кімнат загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м. (а.с. 16 17). \~ \~ \~ \~Відповідно до інформаційної довідки № 319555800 від 04.01.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 13.09.2019 було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 18 19). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга\~статті 328 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього (частина перша\~статті 330 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)). Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц - виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до\~статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виклала наступний правовий висновок - можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 725/1824/20 (провадження № 61-15705св21) зроблено висновок, що «конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. […] апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення вибули з власності позивачів унаслідок волевиявлення [PERSON] без отримання згоди [PERSON]. Тобто, спільна воля позивачів на вибуття з їх власності спірного майна була відсутня. Суд зазначив, що [PERSON] набула права власності на нежитлові приміщення за відплатним договором, придбавши його у [PERSON], та є четвертим власником нежитлових приміщень після їх відчуження [PERSON], а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності [PERSON] поза її волею. Під час придбання майна [PERSON] правомірно очікувала, що [PERSON] мала право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Колегія суддів прийняла до уваги, що в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке [PERSON] набула у власність, а після придбання нерухомого майна [PERSON] понесла витрати на його перепланування та покращення в розмірі 421 802 грн. […] За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у [PERSON], оскільки задоволення позову про витребування майна в цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: «5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. 5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам\~статті 388 ЦК України\~втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у\~статті 388 ЦК України. 5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів\~ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). 5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). 5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей\~387,\~388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном». Велика Палата Верховного Суду від 07.11.2018 у справі№ 488/6211/14-цзробила висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388 ЦК України\~у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном. Як на підставу своїх вимог, позивачка посилається на те, що те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті\~512\~та статті\~1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті\~512\~та статті\~1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Проте, [PERSON] набула лише право кредитора на певну суму грошової заборгованості позивача, забезпечену іпотекою квартиру. Доказів набуття статусу кредитодавця з відповідними правами на здійснення кредитних операцій, нараховування процентів або інших платежів, що передбачені кредитним договором матеріали справи не містять. В той же час, законність набуття у власність [PERSON] спірного нерухомого майна, яке потім відчужене на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2019 року була предметом перевірки під час розгляду справи № 522/17409/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 18\~березня 2025 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому суд зазначає, що підставою для звернення за судовим захистом є порушення, невизнання чи оспорення права особи (ст.15\~ЦК України та ст.4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (чч. 1,2\~ст. 5 ЦПК України). За змістом договорів слід дійти висновку, що обсяг прав та обов`язків позивачки не зазнав змін. Правочин з відступлення права вимоги за грошовим зобов`язанням не відноситься до правочинів, за якими відступлення прав вимоги законодавцем заборонено (ст. 515 ЦК України). Внаслідок реалізації прав іпотекодержателя в позасудовий спосіб припинилось основне (грошове) та іпотечне зобов`язання позивачки, припинились подальші права вимоги кредитора у випадку недостатності вартості майна для погашення суми заборгованості, тому суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено порушення її прав внаслідок відступлення права вимоги. Поряд з цим суд враховує, що між [PERSON] та [PERSON] 30.09.2019 укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за № 2859. На час продажу [PERSON] була власником квартири, обтяження на її продаж були відсутні. Доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. В силу положень абзаців 1 та 2 ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. За змістом ч. 5\~ст. 12 ЦК України\~добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований\~Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується». В пунктах 6.45 та 6.46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 925/1351/19 містяться висновки про те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. В пункті 6.50 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду навела висновок також про те, що оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Подібні висновки містяться також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 13.09.2023 у справі № 757/13185/17-ц, в постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 932/1139/21 та від 24.01.2024 у справі № 291/86/20, які суд враховує відповідно до вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України. Отже, враховуючи те, що [PERSON] не був учасником спірних кредитних відносин, набув майно за відплатним правочином вільним від будь-яких обтяжень, у зареєстрованого власника, в силу закону не був зобов`язаний перевіряти всю історію придбання квартири, а також враховуючи те, що позивачка під час укладення договору іпотеки добровільно погодилася на вибуття квартири з її власності в рахунок погашення грошових зобов`язань (тобто свідомо припускала, що внаслідок порушення умов основного або іпотечного зобов`язань кредитор вправі відчужити іпотечну квартиру), суд приходить до висновку про те, що не вбачається підстав для витребування квартири на користь позивачки і, як наслідок, підстав для висновку про порушення її прав у забезпеченому іпотекою грошовому зобов`язанні. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити. \~ \~ \~ \~Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України. У зв`язку відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed