Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 57511,40 грн. заборгованості за договорами позики, укладеними ним з Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (надалі ТОВ «1 БАНК»), що в подальшому передало права вимог за цими договорами на користь позивача: у розмірі 41156,25 грн. за договором позики № 4335636 від 23.11.2023, а також у розмірі 13355,15 грн. за договором позики № 78162631 від 06.07.2023, а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до укладених [PERSON] з ТОВ «1 БАНК» кредитних договорів, відповідач отримав кредити на умовах поворотності, строковості та платності. Однак позичальник [PERSON] порушив умови укладених договорів щодо своєчасності повернення кредитів та сплати відсотків, у зв`язку з чим у нього перед цією фінансовою установою утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі. ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу з ТОВ «1 БАНК», відповідно до умов якого до позивача перейшли права вимог стягнення заборгованості за укладеними [PERSON] договорами. Відзив на позов до суду не надходив. У письмовій заяві від 01.04.2025 про часткове визнання позову відповідач [PERSON] зазначив, що позивач не надав суду первинних бухгалтерських документів та детального розрахунку розміру заборгованості. [PERSON] зазначив, що він оспорює розмір нарахованих процентів за договором позики № 4335636 від 23.11.2023 та вважає обґрунтованим стягнення за цим договором тіла кредиту у розмірі 11250,00 грн. та процентів у розмірі 12285,50 грн., а всього платежів у розмірі 23535,50 грн. Вимогу про стягнення заборгованості за договором позики № 78162631 від 06.07.2023 [PERSON] не визнав та заперечив у повному обсязі через невідповідність заявлених до стягнення сум ані розміру отриманого ним кредиту, ані нарахованим процентам, та відсутності детального розрахунку заборгованості. В судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, у заявах по суті справи клопотав про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився. На підставі ст.223 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутності сторін. При цьому на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Підставами для такого висновку суду є наступне. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що між ТОВ «1 БАНК» та відповідачем [PERSON] 23 листопада 2023 року укладено договір позики № 4335636 (надалі договір № 4335636), за умовами якого [PERSON] отримав в позику грошові кошти у розмірі 11250,00 грн. строком на 30 днів на умовах сплати процентів за перший день користування позикою з розрахунку 22,21 % на добу, з другого дня користування позикою - з розрахунку 3 % на добу (базова процентна ставка), або 0,01 % на добу (знижена процентна ставка), та зобов`язався повернути кредитні кошти 23.12.2023 у розмірі 11250,00 грн. та сплатити 990,76 грн. процентів (за зниженою процентною ставкою), а всього 13781,25 грн., по закінченню строку кредитування. Вказаний договір № 4335636, а також Додаток № 1 до нього: Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит - укладені шляхом підписання відповідачем [PERSON] тексту договору 23 листопада 2023 року в особистому кабінеті споживача, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора ysC0Cult1t, що відповідає положенням п.23 договору № 4335636. Крім того, як встановлено судом, між ТОВ «1 БАНК» та відповідачем [PERSON] 06 липня 2023 року укладено договір позики № 78162631 (надалі договір № 78162631), за умовами якого [PERSON] отримав в позику грошові кошти у розмірі 10500,00 грн. строком на 30 днів на умовах сплати процентів з розрахунку 2,5 % на добу за користування кредитними коштами (базова процентна ставка), або 0,75 % на добу (знижена процентна ставка), та зобов`язався повернути кредитні кошти 05.08.2023 у розмірі 10500,00 грн. та сплатити 2362,50грн. процентів (за зниженою процентною ставкою), а всього 12862,50 грн. Вказаний договір № 78162631, а також додаток до нього: Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит - укладені шляхом підписання відповідачем [PERSON] тексту договору 06 липня 2023 року в особистому кабінеті споживача, електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора G6fHd37fxT, що відповідає положенням п.п.20-21 договору №78162631. За положеннями ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Закон України\~"Про\~електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 вказаного Закону\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Укладення між фінансовою установою та боржником договору про надання кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", оскільки Банк, отримавши підписані документи, ідентифікував особу, отримавши відомості про її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання та іншу персональну інформацію, зразок його власноручного підпису або його аналоги (у тому числі його електронний/електронний цифровий підпис). Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 зроблено висновок, що договір про надання фінансового кредиту, підписаний за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, є належним та допустимим доказом, адже без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна і пароля кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Факт укладення кредитних договорів та отримання від ТОВ «1БАНК» кредитних коштів відповідачем [PERSON] у заяві від 01.04.2025 про часткове визнання позову не оспорюється. Таким чином, суд вважає доведеним, що між [PERSON] та ТОВ «1 БАНК» було укладено вищезазначені кредитні договори в електронному вигляді шляхом обміну повідомленнями через особистий кабінет користувача та застосування клієнтом електронного цифрового підпису. Складовими вказаних договорів є додатки до них, також підписані електронним цифровим підписом позичальника, що включають істотні умови кредитних договорів. Відповідно до\~ст.1049\~ЦК України,\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так як строк повернення кредитних коштів за договорами № 4335636 та № 78162631 на момент розгляду справи наступив, з огляду на положення ст.ст.526, 1046, 1049 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення сум позичених коштів (тіла кредиту) у неповернутому відповідачем розмірі, який зазначений позивачем у розрахунках заборгованості та не спростований відповідачем, зокрема: у розмірі 11250,00 грн. за договором № 4335636 та у розмірі 1995,00 грн. за договором № 78162631 відповідно. Вирішуючи вимоги в частині стягнення процентів за користування наданими в позики коштами, передбачених вищезазначеними договорами № 4335636 та № 78162631, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Разом з тим, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Застосовуючи вищезазначену правову позицію до правовідносин позики, що виникли у [PERSON] договорами № 4335636 та № 78162631, суд вважає за необхідне навести наступні розрахунки. Аналізуючи умови договору № 4335636, суд бере до уваги, що за цим договором позика у розмірі 11250,00 грн. надана [PERSON] на термін 30 днів, з 23.11.2023 по 23.12.2023, на умовах сплати процентів за перший день користування позикою у розмірі 22,21 %, за базовою процентною ставкою 3 %, зниженою процентною ставкою 0,01 % за кожний день користування кредитом, починаючи з другого дня (п.2 та таблиця в п.2 договору № 4335636). Згідно з п.16 договору № 4335636, у разі, якщо позичальник не дотримується умов Офіційних правил програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 БАНК» та/або правил постійно діючої акції під умовною назвою «Економ» для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 БАНК», знижена процентна ставка, визначена у п.2 договору, припиняє свою дію та застосовується базова процентна ставка, визначена п.2 договору. В такому разі проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою, підлягають перерахуванню за базовою процентною ставкою та сплачуються позичальником в повному обсязі за весь період строку позики. Як вбачається з виконаного позивачем розрахунку заборгованості, по поверненню строку кредитування [PERSON] тіло позики не повернув та проценти не сплатив, відтак, проценти за користування кредитом підлягали перерахуванню позичальнику за базовою процентною ставкою. Таким чином, за період з 23.11.2023 по 23.12.2023 нарахуванню [PERSON] підлягають проценти, що складають: 11250,00 грн. * 22,21 % * 1 день + 11250,00 грн. * 3 % * 29 днів = 2498,63 грн. (за перший день користування кредитом) + 9787,50 грн. (за решту 29 днів) = 12286,13 грн. Проте зі змісту розрахунку заборгованості за договором № 4335636 вбачається, що [PERSON] проценти за користування кредитом нараховані у розмірі 32906,25 грн. При цьому доказів укладення [PERSON] додаткових угод до договору № 4335636 суду не надано, у позовній заяві такий розмір нарахування процентів не обґрунтовано. Положення п.4 договору № 4335636 про те, що проценти за цим договором нараховуються щоденно на залишок позики, виходячи зі строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, з огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду застосовані бути не можуть. Суду не надано доказів на підтвердження здійснення у визначеному договором порядку пролонгації договору № 4335636 та надання позичальником згоди на продовження строку кредитування на таких умовах. Відтак, за встановлених судом обставин, наявність у договорі № 4335636 умови про продовження строку його дії після настання строку виконання позичальником [PERSON] грошового зобов`язання у разі його невиконання, не впливає на узгоджений сторонами у п.2 договору № 4335636 строк кредитування та не змінює його. Відповідно до\~ст.530\~ЦК України,\~якщо у\~зобов`язанні\~встановлений строк\~(термін)\~його виконання,\~то воно\~підлягає виконанню\~у цей\~строк (термін).\~Статтею 612\~ЦК України\~передбачено,\~що боржник\~вважається таким,\~що прострочив,\~якщо він\~не приступив\~до виконання\~зобов`язання\~або не\~виконав його\~у строк,\~встановлений договором\~або законом. Боржник,\~який прострочив\~виконання зобов`язання,\~відповідає перед\~кредитором за\~завдані простроченням\~збитки і\~за неможливість\~виконання,\~що випадково\~настала після\~прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Виходячи зі змісту вищезазначених норм, а також п.2 договору № 4335636, починаючи з 24 грудня 2023 року [PERSON] допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, виходячи з вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, за період після прострочення боржника проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит) стягненню не підлягають. Умовами п.18-19 договору № 4335636 передбачено відповідальність у разі невиконання умов договору щодо своєчасності повернення позики та сплати процентів у виді неустойки (пені). Проте таку неустойку за договором № 4335636 до стягнення з відповідача не заявлено. Відтак, виходячи з вищенаведених положень ст.ст.530, 612, 625, 1048 ЦК України, а також вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, суд не вбачає правових підстав для стягнення нарахованих ТОВ «1 БАНК» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 4335636 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вбачає підстави для стягнення цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором 12286,13 грн., за період строку кредиту з 23.11.2023 по 23.12.2023. Отже, загальний визнаний судом обґрунтованим розмір боргу [PERSON] за договором № 4335636 складає: 11250,00 грн. (тіло кредиту) + 12286,13 грн. (проценти) = 23536,13 грн. Аналізуючи умови договору № 78162631, суд бере до уваги, що за цим договором позика у розмірі 10500,00 грн. надана [PERSON] на термін 30 днів, з 06.07.2023 по 05.08.2023, на умовах сплати процентів за базовою процентною ставкою 2,5 %, зниженою процентною ставкою 0,75 % за кожний день користування кредитом (п.2 та таблиця в п.2 договору №78162631). Виходячи з положень п.15 договору № 78162631, які аналогічні за змістом положенням п.16 договору № 4335636,\~проаналізованим вище,\~за цей період нарахуванню підлягають проценти за базовою процентною ставкою, що складають: 10500,00 грн. * 3 % * 30 днів = 9450,00 грн. Проте зі змісту розрахунку заборгованості за договором № 78162631 вбачається, що [PERSON] проценти за користування кредитом нараховані у розмірі 11360,15 грн. При цьому доказів укладення [PERSON] додаткових угод до договору № 78162631 суду не надано, у позовній заяві такий розмір нарахування процентів не обґрунтовано. Виходячи зі змісту ст.ст.530, 612 ЦК України, а також п.2 договору № 78162631, починаючи з 06 серпня 2023 року [PERSON] допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, виходячи з вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, за період після прострочення боржника проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит) стягненню не підлягають. Умовами п.17-18 договору № 78162631 передбачено відповідальність у разі невиконання умов договору щодо своєчасності повернення позики та сплати процентів у виді неустойки (пені). Проте таку неустойку за договором № 78162631, як і за договором № 4335636, до стягнення з [PERSON] не заявлено. Відтак, виходячи з положень ст.ст.530, 612, 625, 1048 ЦК України, а також вищенаведеної правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, суд не вбачає правових підстав для стягнення нарахованих ТОВ «1 БАНК» позичальнику [PERSON] за умовами договору № 78162631 процентів за користування кредитом за межами встановленого у договорі строку кредитування, а тому вбачає підстави для стягнення цих процентів у розмірі, встановленому вищезазначеним договором 9450,00 грн., за період строку кредиту з 06.07.2023 по 05.08.2023. Суд відхиляє доводи відповідача, наведені у заяві про часткове визнання позову, щодо відсутності підстав для стягнення боргу за договором № 78162631 через невідповідність заявленого до стягнення розміру тіла кредиту. До стягнення позивачем заявлене тіло кредиту (1995,00 грн.) у розмірі, меншому за розмір наданих у кредит коштів (10500,00 грн.), що може свідчити про часткову сплату позичальником коштів у повернення тіла кредиту, або відмову позикодавця від вимоги про стягнення тіла кредиту у повному обсязі. Суд переконався у тому, що договір № 78162631 між [PERSON] та ТОВ «1 БАНК» був укладений та є дійсним, між сторонами на його підставі виникли зобов`язання, які відповідно до ст.526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Отже, загальний визнаний судом обґрунтованим розмір боргу [PERSON] за договором № 78162631 складає: 1995,00 грн. (неповернуте тіло кредиту) + 9450,00 грн. (проценти) = 11445,00 грн. Статтями 512-514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, за умовами якого ТОВ «1 БАНК» відступило на користь ТОВ «ЄАПБ» за плату права грошової вимоги ТОВ «1 БАНК» до позичальників за кредитними договорами згідно з реєстром боржників. Згідно з Додатковою угодою № 22 від 11.04.2024 до вказаного договору факторингу, сторони збільшили обсяг прав вимог, передбачених первинним договором, та домовились передати такі додаткові вимоги за реєстрами боржників № 22 та № 23 від 11.04.2024. Передання грошових вимог на виконання умов Додаткової угоди № 22 від 11.04.2024 оформлялось відповідними Актами прийому-передачі Реєстру боржників, у тому числі Актом № 22 від 11.04.2024 за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 та Актом № 23 від 11.04.2024 за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021. Як вбачається з Витягу з реєстру боржників № 23 від 11.04.2024 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за договором позики № 4335636, сума заборгованості позичальника за яким станом на 11.04.2024 становить 44156,25 грн., у тому числі за основною сумою боргу 11250,00 грн., за відсотками 32906,25 грн. Як вбачається з Витягу з реєстру боржників № 22 від 11.04.2024 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, за цим договором передано право грошової вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за договором позики № 78162631, сума заборгованості позичальника за яким станом на 11.04.2024 становить 13355,15 грн., у тому числі за основною сумою боргу 1995,00 грн., за відсотками 11360,15 грн. Таким чином, суд встановив, що за зобов`язаннями [PERSON] перед ТОВ «1 БАНК» за договорами № 4335636 та № 78162631, право вимог у встановленому законом порядку перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню його заборгованість перед ТОВ «1 БАНК» за договорами № 4335636 та № 78162631 у визнаному судом обґрунтованим розмірі, а саме: 23536,13\~грн.\~та 11445,00\~грн.\~відповідно,\~а всього:\~ 23536,13\~грн.\~+ 11445,00 грн. = 34981,13грн. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору на підставі ст.141 ЦПК України слід присудити пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 1841,77 грн. сплаченого позивачем судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial