Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив виселити відповідача з двокімнатної квартири, загальною площею 49,35 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме двокімнатної квартири, загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та належить позивачу, а також стягнути з відповідача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 71301,93 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму коштів у розмірі 1 463 490 грн, що еквівалентно 51 750 доларів США. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки від 12.10.2020 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А., відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики та договору іпотеки право власності на вказану квартиру перейшло до позивача. Позивач неодноразово пропонував відповідачу в добровільному порядку звільнити квартиру, проте відповідач категорично відмовляється це робити, направлення письмових вимог результатів не дало, станом на 20.12.2024 відповідач не звільнила зазначене житлове приміщення, продовжує в ньому проживати та накопичувати борги за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого заборгованість з їх оплати складає 71 301,93 грн. На підставі викладеного, посилаючись на те, що наявність зареєстрованого та проживаючого в квартирі відповідача грубо порушує права та інтереси позивача, просив суд виселити відповідача з двокімнатної квартири, загальною площею 49,35 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме двокімнатної квартири, загальною площею 44,1 кв.м, житловою площею 26,3 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та належить позивачу, а також стягнути з відповідача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 71 301,93 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10.01.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 19.02.2025, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 12.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму коштів у розмірі 1463490 грн, що еквівалентно 51750 доларів США, та зобов`язався повертати частинами в наступні терміни: по 1125 доларів США (31815 грн) - до 12.11.2020, до 12.12.2020, до 12.01.2021, до 12.02.2021, до 12.03.2021, до 12.04.2021, 45000 доларів США (1272600 грн) - до 12.04.2021. Згідно п.3.9 договору, у випадку прострочення сплати позичальником більш ніж 2 платежів за договором позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї суми позики, при цьому вимога про повернення сум позики може бути направлена засобами поштового зв`язку або шляхом направлення позовної заяви до суду з заявленими вимогами про повернення всієї суми заборгованості або її частинами. У відповідності до п.п.4.1,4.2 договору, у випадку порушення позичальником терміну користування позикою позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми. За порушення термінів оплати платежів позикодавець має право вимагати від позичальника сплати пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи з першого дня прострочення. На підтвердження укладеного договору позики відповідачем також було власноручно написано розписку про отримання вище вказаної грошової суми. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки від 12.10.2020 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А., відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру за адресою [ADDRESS] . Умовами вказаного договору іпотеки (п.п.5.1-5.5, 6.1-6.13) передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання умов основного договору іпотекодавцем, зокрема, на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або шляхом набуття ним права від свого імені продати предмет іпотеки у порядку визначеному Законом України «Про іпотеку». У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики та договору іпотеки право власності на вказану квартиру було зареєстроване за позивачем на підставі договору іпотеки від 12.10.2020 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А., що підтверджується інформаційною довідкою з додатку «Реєстр нерухомості» №15830034187 від 17.12.2024 (а.с.21-23). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с.24), відповідач зареєстрована у кв. [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру №1021978 від 09.01.2025 (а.с.40). Як убачається з актів про недопущення в квартиру від 30.12.2023 та від 26.03.2024 (а.с.25,26), при спробі потрапити до квартири [ADDRESS] вільний доступ до квартири відсутній, двері зачинені, квартира перебуває під охороною, відповідач чинить перешкоди. 22.06.2024 та 24.10.2024 відповідачу надсилалися письмові вимоги про добровільне звільнення приміщення, на які позивачем відповіді не отримано, будь-яких дій спрямованих на виселення з квартири відповідачем не вчинялось (а.с. 28,29). За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою ст. 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини другої ст. 40 Закону «Про іпотеку» чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій ст. 109 ЖК України. Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 (провадження №6-1484цс15) та 22.06.2016 (провадження №6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону №898-IV, так і норма ст. 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 05.06.2019 у справі №643/18788/15-ц виходила з таких міркувань. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28.09.1995 у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (п. 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ст. 109 ЖК України викладено саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Тож Велика Палата дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Так, з матеріалів справи убачається, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] не була придбана за рахунок позичених коштів, у зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідач. Як убачається з інформаційної довідки з додатку «Реєстр нерухомості» №15771678738 від 06.12.2024 (а.с.32-33), двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м, житловою площею 26,3 кв.м, в яку позивач просить виселити відповідача, зареєстрована на праві власності за позивачем. За таких обставин, враховуючи, що виселення без надання іншого жилого приміщення допускається в порядку виключення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою відповідного жилого приміщення, при цьому відповідач [PERSON] передала в іпотеку квартиру, придбану не за рахунок кредитних коштів, самовільно займає належну позивачу квартиру, чим порушує права та законні інтереси позивача як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, суд вважає, що з урахуванням положень ст. 109 ЖК України, вимога позивача про виселення відповідача з наданням йому іншого житла є обґрунтованою. Крім того, пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За змістом ст.815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як убачається зі змісту рахунків-повідомлень (а.с.27,30,31), заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , становить 71952,14 грн. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 71301,93 грн, в межах заявлених позовних вимог. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved