Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

У квітні 2024 року ТОВ «Діджи фінанс» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 18 травня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит № 4287716, за умовами якого, відповідачу на підставі платіжного доручення були перераховані кредитні кошти в сумі 15000,00 грн. 13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 07Т, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги в тому числі за кредитним договором № 4287716 від 18 травня 2021 року, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника складає 45750,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 15000,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитними коштами - 29700,00 грн., заборгованість за комісією - 1050,00 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача та вирішити питання розподілу судових витрат. 07 жовтня 2024 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Відзив обґрунтував тим, що позивачем неправомірно нараховані відсотки за користування поза межами строку кредитування, який сплив 17.06.2021 року. Стягнення комісії є незаконним та необґрунтованим.Також позивачем не надані докази, які б підтверджували факт перерахування відповідачу кредитних коштів. Позивач не має права вимоги до відповідача за кредитним договором №4287716 від 18.05.2021, оскільки витяг з Реєстру боржників за яким було передано ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за кредитним договором наданий не був, як не був наданий акт прийому-передачі. Отже, позивач не підтвердив належними доказами факт набуття прав вимоги за вищевказаним кредитним договором. Таким чином, відповідач не визнає вимоги у зв`язку із недоведеністю. 14 жовтня 2024 року представник позивача подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем були надані всі наявні документи по кредитній справі за договором про споживчий кредит №4287716 від 18.05.2021, які були передані ТОВ «Мілоан» в рамках укладеного договору факторингу№07Т від 13 вересня 2021 року, та які підтверджують факт укладання кредитного договору та перерахування кредитних коштів. Що стосується відсотків, то оскільки відповідач 17.06.2021 року кредит в сумі 15000,00 грн. не повернула, а продовжувала користуватися кредитними коштами, то ТОВ «Мілоан» відповідно до умов Договору, з якими погодився відповідач, нарахував проценти за користування кредитом за ставкою 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом за 60 днів, що відповідає вимогам ЦПК України та умовам Договору. Також чинне законодавство надає кредитодавцю право отримувати плату (комісію) за обслуговування кредиту, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування». Що стосується факту передачі прав вимоги за вищевказаним кредитним договором, то його доведено належними та допустимими доказами,зокрема, договором факторингу №07Т від 13.09.2021, витягом із додатку до договору факторингу, копіями платіжних інструкцій до договору факторингу. При цьому необхідно зазначити, що зміна суб`єктивного складу внаслідок укладання договору факторингу не впливає на зміну зобов`язань боржника та не порушує його права. Щодо суми судових витрат, яку відповідач просить стягнути з позивача, то підстави для її стягнення відсутні, оскільки відповідачем не доведено, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. були фактичними та неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Ухвалою від 21 травня 2024 року відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 12 листопада 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, надали відзив на позовну заяву. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч.1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Положеннями статей\~1077,\~1078 ЦК України\~встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що 18 травня 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» було укладено Договір про споживчий кредит № 4287716. За умовами договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 15000,00 грн на умовах строковості, зворотності і платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на картковий рахунок позичальника. Вказаний договір було підписано відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підписавши кредитний договір, графік платежів, паспорт споживчого кредиту відповідач погодилася з умовами договору та правилами надання споживчого кредиту від ТОВ «Мілоан». Здійснення переказу суми кредиту на підставі кредитного договору № 4287716 від 18.05.2021, підтверджено платіжним дорученням №46626533 від 19.05.2021 про переказ [PERSON] грошових коштів у розмірі 15000,00 грн. згідно договору №4287716. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 12.11.2024, АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що на ім`я [PERSON] було емітовано карту № [NUMBER] . Згідно виписки по даній картці за період з 18.05.2021 по 26.05.2021 [PERSON] дійсно було перераховано 19.05.2021 грошові кошти в сумі 15000,00 грн. Отже, доводи представника відповідача про відсутність доказів перерахування відповідачу кредитних коштів за кредитним договором, спростовуються вищевказаними матеріалами справи. 13 вересня 2021 між ТзОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТзОВ «ДіджиФінанс» (Фактор) укладено договір факторингу № 07Т, відповідно до умов цього договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.2.1 договору). Разом із правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором (п.1.2 Договору факторингу). Відповідно до Витягу з Додатку №1 до договору факторингу № 07Т від 13.09.2021 року, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , кредитний договір №4287716 від 18.05.2021 року, сума боргу становить 45 750 грн., з яких сума заборгованості за тілом 15 000 грн, сума заборгованості за відсотками 29700,00 грн, сума заборгованості за комісією\~1050 грн. Отже, викладене свідчить, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4287716 від 18.05.2021 року. Згідно із наданим стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4287716 від 18.05.2021 , сума заборгованості становить 45750,00 грн., з яких: 15000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 29700,00 грн.заборгованість за відсотками; 1050,00 грн.заборгованість за комісійними винагородами. В той же час, суд не може погодитись із розміром заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами в сумі 29700,00 грн. Як вбачається із умов договору № 4287716 від 18.05.2021, сторони погодили, що кредитні кошти надаються [PERSON] в сумі 15000,00 грн. на строк до 17.06.2021 з одноразовою сплатою комісії за надання кредиту в сумі 1050,00 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 9000,00грн. Орієнтовна вартість кредиту складає 25050,00 грн. Умовами вказаного договору передбачена пролонгація договору. Так, відповідно до пункту 2.3.1 пролонгація строку кредитування може відбутись на пільгових або стандартних базових умовах. Розділ 2.3.2 договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної (их) обставин(и) щодо якої (их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до\~статті 212 ЦПК України, і яка(і) полягає (ють) у: а) здійсненні платежу(ів) позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно пункту 2.3.1.1 Договору та розділу 6 правил; б) продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування визначеного згідно пункту 1.3, пункту 2.3.1.1, пункту 2.3.1.2 Договору. Після настання визначених в підпунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин, умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно пункту 1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений пунктом 1.4, змінюються пропорційно строку пролонгації. Зміни умов договору разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що розміщується кредитодавцем в особистому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення (актуалізацію) та не потребують будь-якого іншого оформлення. У випадку розбіжностей між умовами кредитного договору та оновленим графіком платежів, застосовуються умови визначені графіком. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Разом з тим доказів, що б свідчили, про те, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, у зв`язку з чим договір пролонгувався на пільгових чи стандартних умовах згідно із п.2.3 договору, позивач суду не надав, і такі дії не вбачаються із доданих до позову доказів. Відсутні також відомості про розміщення кредитодавцем в особистому кабінеті позичальника змін умов договору разом з актуальною сумою заборгованості в оновленому графіку платежів. Згідно із викладеним Великою Палатою у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 правовим висновком, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Згідно наданого позивачем розрахунку, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитом поза межами узгодженого строку дії договору. Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором споживчого кредиту в сумі 29700,00 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача у справі підлягає заборгованість у розмірі 25 050,00 грн., яка складається з тіла кредиту в сумі 15 000,00 грн., комісії в сумі 1050,00 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 9000,00 грн. за період з 18.05.2021 по 17.06.2021, передбачених кредитним договором від 18.05.2021. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо незаконності стягнення комісії. Так, 10 червня 2017 року набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів»\~текст статті 11 викладено в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України «Про споживче кредитування»\~залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою\~статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті\~1\~та частини 2 статті\~8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49\~затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж\~постановою\~визнано такою, що втратила чинність,\~постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті\~1,частини 2 статті\~8, частини 1 статті\~1, статті\~47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 1050,00 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає. Зустрічного позову про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо стягнення комісії відповідач не подавала. Отже, вимоги позивача про стягнення комісії є правомірними та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами\~ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1332,32 грн. (55%). При визначенні розміру витрат понесених сторонами на правничу допомогу у суді, суд враховує наступне. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Дослідивши надані сторонами докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, заперечення відповідача,часткове задоволення позову, суд вважає, що витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. та витрати відповідача на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. є неспівмірними зі складністю справи, тому зменшує розмір кожних витрат на правничу допомогу до 3000 грн.

Outcome: partial