Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

03.01.2025 року [PERSON] , через свого представника адвоката Штирбулова Євгена Степановича звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, а саме просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності та користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати останнього передати позивачці ключі від вхідних дверей спірної квартири. Обґрунтовуючи заявлені \~вимоги позивач зазначає, що 15.03.2024 року на ім`я позивачки [PERSON] було видано акт про проведений електронний аукціон з реалізації арештованого нерухомого майна боржника, а саме двокімнатної квартири, загальною площею 41,4 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу, серія та номер: 18773, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 18.10.2016 року. Позивач зазначає, що вказаний акт був підставою для видачі нотаріусом відповідного свідоцтва, що підтверджує право власності набувача [PERSON] придбаного з електронного аукціону (торгів) зазначеного вище нерухомого майна. Так, 22.07.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведений електронний аукціон від 15.03.2024 року було видано свідоцтво та відповідно до витягу з ДРРП зареєстровано право власності. Відповідно до довідки про зареєстрованих осіб від 10.10.2024 року у спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Однак в спірній квартирі мешкає відповідач по справі, який не є родичем позивача та являється сторонньою особою. Він також не є попереднім власником вказаної квартири. Позивачка зазначає, що на пропозиції та вимоги покинути належне їй житло відповідач відмовляється, чим порушує право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. 23.12.2024 року на адресу [PERSON] було надіслано письмову вимогу про виселення, яка залишилася без уваги. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.01.2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном було залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: доплатити судовий збір в сумі 1211,20 грн., відповідно до кількості заявлених вимог не майнового характеру, надати докази такої сплати; зазначити відомості про\~наявність або\~відсутність електронного\~кабінету у\~позивача та\~відповідача; зазначити розрахунок\~судових витрат. Роз`яснено [PERSON] , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 09.01.2025 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 17.03.2025 року судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 29.04.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Штирбулов Євген Степанович позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судова влада, причини не явки суду не відомі, відзив до суду не подавав. Відповідно до ст.ст.\~280,\~281 ЦПК України\~за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Як вбачається\~із матеріалів\~справи та встановлено судом у судовому засіданні, 15.03.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області було складено акт про проведений електронний аукціон з реалізації арештованого нерухомого майна боржника двокімнатної квартири, загальною площею 41,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу №18773 від 18.10.2016 року, яку придбала [PERSON] за 575002,00 грн. Відповідно до свідоцтва №3479 від 22.07.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. на підставі акту про проведений електронний аукціон від 15.03.2024 року, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №18773 від 18.10.2016 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, 22.07.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною під №55947019 зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Судовим розглядом встановлено, що 20.06.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 63000 швейцарських франків, терміном до 20.06.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20.06.2007 року [PERSON] за договором іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., передав в іпотеку нерухоме майно у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . 12.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект», відповідно до договору факторингу свої права вимоги та зобов`язання [PERSON] по кредитному договору, а відповідно змінений іпотекодержатель по зазначеному іпотечному договору. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27079686 номер запису про право власності 12527549 за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , де підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки, серія та номер 3483, виданий 20.06.20007 р., приватним нотаріусом Одеського МНО Білоусовою Н.В. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31913722 право власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , де підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу. В жовтні 2016 року [PERSON] звернувся з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2017 року, визнано протиправними дії щодо прийняття рішення та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. (як державного реєстратора з вилученням запису) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27079686 від 14.12.2015 року номер запису про право власності 12527549 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Визнано протиправними дії щодо прийняття рішення та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. (як державного реєстратора з вилученням запису) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913722 від 18.10.2016 року, номер запису про право власності 16950332 за [PERSON] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 року (яка набрала законної сили ) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2017 року скасовано в частині визнання протиправними дії щодо прийняття рішення та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913722 від 18 жовтня 2016 року номер запису про право власності 16950332 за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] та закрито провадження в цій частині. В інший частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2017 року - залишено без змін. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси (суддя Огренич І.В.) від 22.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 41,4 кв. м., житлова площа 26,7 кв.м.). Вказане рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасуванню попередньої реєстрації. Відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Одеси (суддя Бескровний Я.В.) від 12.02.2020 року позов [PERSON] задоволено. Визнано, такими що втратили право користування квартирою [ADDRESS] : [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 1961 року народження, [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1964 року народження, [PERSON] , 1980 року народження, [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 1984 року народження, [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 1986 року народження. При цьому, вказаними рішеннями суду було встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності та користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. За змістом\~статей 383 ЦК України,\~150 ЖК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 1\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2019 року, яке є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасуванню попередньої реєстрації, а також підтверджується заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2020 року. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі\~статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України, в контексті вказаної\~Конвенції\~поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з\~Конвенцією\~поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1\~статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії, заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом\~статті 8 Конвенції\~не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1\~статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні\~статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Твердження позивача про те, що відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні права власності та користування квартирою [ADDRESS] є помилковими, оскільки рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Огренич І.В.) від 22.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 41,4 кв. м., житлова площа 26,7 кв.м.). Отже, суд вважає, що власником вказаної вище квартири є [PERSON] . При цьому, суд зазначає, що позивач по справі [PERSON] набула право власності на спірну квартиру під час примусового виконання виконавчого листа №520/7558/17, виданого 03.03.2021 року у зведеному виконавчому провадженні №72606056, щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 15.06.2016 року у розмірі 100 000, 00 дол. США, що складає 2 449 660 гривень за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду, та саме у [PERSON] судом було витребувано цю квартиру на користь [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування\~статті 8 Конвенції\~та статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2\~статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Зважаючи на те, що відповідач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а тому виселення відповідача з спірної квартири є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та призведе до порушення його прав. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, слід відмовити. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed