Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації та проживання їхнього батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] у позивача та відповідачки народилася дочка [PERSON] , а [INFO] дочка [PERSON] . 23 травня 2014 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб. Відповідачка [PERSON] проживає в Італії та повертатися до України не збирається. Відповідачка планує подавати документи на постійне місце проживання в Італії. Відповідачка створила сім`ю з іншим чоловіком. Спільні діти на даний час виховуються та утримуються позивачем, який створив для них належні соціально-побутові умови для проживання та нормального розвитку з урахуванням їх віку, забезпечує збереження їх психічного та фізичного здоров`я, духовний та розумовий розвиток, займається їх вихованням та піклується про них. Діти виявляють більшу прихильність до нього, ніж до відповідачки, не хочуть залишати його та покидати Україну. На думку позивача, визначення місця проживання дочок разом з ним відповідає їх інтересам. Ухвалою від 22.04.2024 задоволено клопотання позивачу про відстрочку сплати судового збору, відстрочено сплату судового збору за вимогою про визначення місця проживання дітей з батьком, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. 24 вересня 2024 року справу розподілено судді Голосеніній Т.В. Ухвалою від 27.09.2024 справу прийнято до провадження та вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 24.12.2024 позовні вимоги роз`єднано та виділено у самостійне провадження позовні вимоги про розірвання шлюбу. Ухвалою від 23.01.2025 витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону [PERSON] . Ухвалою від 27.03.2025 визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача [PERSON] та дітей [PERSON] та [PERSON] . Позивач в судове засідання 25.04.2025 року не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягає. 16 квітня 2025 року в судовому засіданні пояснив, що діти проживають разом з ним, відповідачка проживає за кордоном, приїжджає дуже рідко. Мати спілкується з дітьми 2-3 рази на тиждень, висилає кошти на утримання дітей. Спору про визначення місця проживання дітей немає. Старшій дочці 16 років, вона не хоче виїжджати до матері. Менша дитина сумнівається, з ким хоче жити. Діти розуміють майбутні обмеження у разі задоволення позову. Відповідачка в судове засідання 25.04.2025 року не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, з позовом погоджується.16 квітня 2025 року в судовому засіданні погодилась з позовними вимогами, пояснила, що кожні півроку приїжджає в Україну, цікавиться постійно у лікаря станом здоров`я дітей. З класним керівником спілкується регулярно. Коли вона знаходиться за кордоном, вирішує всі питання з вчителями по телефону і за допомогою месенджера. Вона проживає в Італії, де працює, отримує заробітну плату. Має можливість забрати меншу дитину. Навчальний заклад знаходиться недалеко, дитина може навчатись та отримати освіту. Дочка [PERSON] хоче поїхати до неї на канікули. Перший раз вона виїхала за кордон з дітьми 02.04.2023 та повернулась 31.07.2023, після чого поїхала назад до Італії. Шлюбні відносини з позивачем збереглись частково. Представник третьої особи - служби у справах дітей Олександрійської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при прийнятті рішення просив врахувати думку малолітньої дитини [PERSON] 16 квітня 2025 року в судовому засіданні пояснив, що старша дитина може самостійно визначити своє місце проживання, оскільки їй більше 14 років. Зауважив, що менша донька хоче проживати з обома батьками, але більшу прихильність має до мами. 16 квітня 2025 року в судовому засіданні суд заслухав неповнолітню [PERSON] , яка пояснила, що хоче проживати з батьком, не хоче їхати за кордон та проживати там, оскільки має друзів в Україні. 16 квітня 2025 року в судовому засіданні суд заслухав малолітню [PERSON] , яка пояснила, що у неї хороші відносини з обома батьками. З матір`ю вона спілкується 2-3 рази на тиждень, коли вона за кордоном. Вона відчуває більшу прихильність до матері. У матері вона була приблизно три місяці. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та надані докази, беручи до уваги заяви сторін, думку дітей, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.11.2009. [INFO] позивача та відповідачки народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.08.2014. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23.05.2014, 23 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Звенигородською сільською радою м. Олександрії Кіровоградської області, актовий запис №3. 30 січня 2025 року Олександрійським міськрайонним судом прийнято рішення у справі № 398/6952/24 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Виконавчий комітет Олександрійської міської ради, як орган опіки та піклування, надав висновок від 26.11.2024 про визначення місця проживання дітей. Як зазначено у висновку, неповнолітня [PERSON] досягла чотирнадцятирічного віку, тому, у відповідності до ч. 3 ст. 160 СК України, має право самостійно визначити своє місце проживання. Враховуючи відсутність спору між позивачем та відповідачем стосовно визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , з урахуванням думки дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька тому, що це буде суперечити чинному законодавству та інтересам дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного,інтелектуального,культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №727/3856/18 зазначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною), можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Крім того, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків матері та дитини). Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, тому суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному окремо взятому та у сукупності. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Як убачається з висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 303/3102/19, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Старша дочка позивача та відповідачки [PERSON] , [INFO] , досягла шістнадцятирічного віку, може самостійно визначити своє місце проживання та суд не вправі визначати її місце проживання з будь-ким із батьків. Суд вислухав думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , стосовно визначення її місця проживання, яка повідомила, що відчуває більшу прихильність до матері. Крім того, згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.8, 18, 161 СК України, ст.ст.2, 4, 19, 184 ЦПК України, кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи. Судом може бути вирішено саме спір між батьком та матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти). На час пред`явлення позову до [PERSON] та на час розгляду справи позивач [PERSON] не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідачка заперечує або вчиняє дії, які б свідчили, що вона не погоджується з тим, що їх спільні діти проживають разом з батьком. Отже, будь-яких підстав вважати, що право батька дітей на визначення місця проживання дітей з ним не визнається, заперечується матір`ю дітей чи будь-ким іншим на даний час немає, докази такого відсутні. По справі встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком дітей, з яким діти і так фактично проживають і від якого матір дітей не вимагала та не вимагає зміни їх місця проживання на проживання з нею. Так, після звернення батька дітей (позивача) до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо позовних вимог, у встановленому порядку не заявляла зустрічного позову у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дітей разом з нею. Матеріали справи не містять будь-яких належних доказів, які б свідчили про бажання матері (відповідачки) і волю щодо визначення місця проживання дітей з нею. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, які фактично проживали і проживають разом з ним, між батьками дітей виник спір саме щодо їх місця проживання (матір`ю чи батьком), оскільки мати дітей (відповідачка) не вимагала від позивача змінити їх місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дітей, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Таким чином, оскільки до позовної заяви не додано належних та допустимих доказів про наявність у сторін спору щодо визначення місця проживання дітей, враховуючи право старшої дочки сторін на самостійне визначення свого місця проживання, думку меншої дочки сторін стосовно визначення її місця проживання,суд не вбачає підстав для визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разомз батьком (позивачем) та приходить до висновку про відмовуу задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою від 22.04.2024 задоволено клопотання позивача та відстрочено сплату судового збору за вимогою про визначення місця проживання дітей з батьком на строк до ухвалення рішення у справі. Оскільки у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн

Outcome: approved