Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (далі - відповідач, ДП «УкрДАГП»), у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 133 140,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3 000,00 грн. моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що перебував у трудових відносинах з ДП «УкрДАГП» на посаді заступника генерального директора з виробничих питань та був звільнений 23.06.2022 року з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Розрахунок при звільненні 23.06.2022 року із позивачем проведений не був. Згідно довідки ДП «УкрДАГП» № 43 від 09.04.2024 року, невиплачена [PERSON] заборгованість при звільнені становить 47 554,63 грн. На день подання цього позову відповідач заборгованість (розрахунок при звільненні) [PERSON] не виплатив. Довідка про розмір заборгованості по заробітній платі в день звільнення [PERSON] також видана не була, таку довідку йому видали лише в квітні 2024 року. Затримка розрахунку при звільненні становить більше 21 місяця (з вересня 2022 року по липень 2024 року). Щомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи, які передували звільненню 23.06.2022 року (квітень, травень 2022), становила 21 690,00 грн. Період невиплати відповідачем розрахунку при звільненні становить більше 21 місяця (з 20 вересня 2022 року по липень 2024 року). Проте, відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток лише за 6 календарних місяців, що становить 130 140,00 грн. (21 690,00 грн. х 6). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 130 140,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, затримка розрахунку при звільненні привела до завдання позивачу моральної шкоди, яка оцінюється позивачем в розмірі 3 000,00 грн. Неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване статтею 43 Конституції України, право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, оскільки наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата позивачем нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.07.2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «УкрДАГП» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.09.2024 року. 06.08.2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог, у якій просив доповнити позовні вимоги, а саме: позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 130 140,00 грн. та стягнення 3 000 грн. моральної шкоди доповнити вимогами про стягнення невиплаченого середнього заробітку при звільненні заробітної плати в сумі 47 554.63 грн. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2024 року суд задовольнив заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог, розгляд справи відкладено на 12.12.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.03.2025 року заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно наказу ДП «УкрДАГП» від 21.06.2022 року № 21-к [PERSON] , заступника генерального директора з виробничих питань, звільнено з 23.06.2022 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки ДП «УкрДАГП» від 09.04.2024 року № 43 про заборгованість із заробітної плати, виданої [PERSON] , заборгованість із заробітної плати ДП «УкрДАГП» перед [PERSON] станом на 09.04.2024 року становить 47 554,63 грн. Відповідно до довідки ДП «УкрДАГП» від 07.05.2024 року № 57 про середню заробітну плату, заробітна плата [PERSON] становила: квітень 2022 року - 21 690,00 грн, травень 2022 року - 21 690,00 грн. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку вільно погоджується. Для цього держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці та заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 р. № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким було внесені зміни до ст. 117 КЗпП України, набрав чинності 19.07.2022. Верховний Суд в постанові від 12.02.2020 року (справа №367/595/17, провадження №61-13222св18) вказав, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплата після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок ввести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком із звільненим працівником, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 21 690,00 грн. Період невиплати відповідачем розрахунку при звільненні становить 21 місяць (з 20.09.2022 року по липень 2024 року), проте відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за шість місяців, що становить 130 140,00 грн (21 690х6). Суд звертає увагу, що при виплаті стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач до проведення фактичної виплати зобов`язаний нарахувати й утримати з цієї суми прибутковий податок та інші обов`язкові платежі, оскільки такий обов`язок по їх нарахуванню покладений на підприємство, а не на суд, який під час ухвалення рішення не може вираховувати та утримувати ці платежі. Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 3 000,00 грн. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Ураховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, що призвело до моральних страждань позивача, оскільки наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата позивачем нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити у розмірі 3 000,00 грн. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 10.05.2024 року, укладеного між адвокатом Поліщуком С.В. та [PERSON] ; копію акту про обсяг наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 10.05.2024 року, згідно з яким загальна вартість наданої правничої допомоги становить 12 000,00 грн. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 міститься висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Відтак, враховуючи документально підтверджені надані позивачем докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті позивачем, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, підлягають задоволенню в розмірі 12 000,00 грн. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 331 грн. 40 коп. У відповідності до статті 430 ЦПК України, судове рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved