Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання, у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського та у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 24.04.2022 року і до закінчення навчання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем з 16.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.03.2021 року. У шлюбі у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із ухиленням відповідача від участі в утриманні та вихованні дітей, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.11.2021 року, ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 3000,0 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, починаючи з 14.04.2021 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітня та до зміни матеріального стану сторін. Зазначає, що на даний час син [PERSON] досяг повноліття та йому [INFO] виповнилось 18 років і відповідно припинилось стягнення аліментів на його утримання. Однак, син з 30.09.2022 року зарахований на перший курс денної форми навчання Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського, передбачуваний термін закінчення навчання 30.06.2026 року. Відповідно навчання у навчальному закладі пов`язано із збільшенням матеріальних витрат, які позивач самостійно не в змозі забезпечити в повному обсязі, оскільки коштів, які вона заробляє не вистачає на покриття потреб сім`ї. Таким чином, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні сина [PERSON] , у позивача є потреба в отриманні аліментів на повнолітнього сина на період його навчання у навчальному закладі. Позивач зазначає, що відповідач має змогу утримувати сина, тому вважає, що розмір аліментів підлягає стягненню у частці від його всіх доходів. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м.Львова 20.08.2024 року та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Леньо С.І. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.08.2024 року (суддя Леньо С.І.), прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому, на підставі розпорядження керівника апарату № 44 від 07.11.2024 року та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року, для розгляду цивільної справи визначено головуючого-суддю Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.11.2024 року, справу прийнято до провадження судді Грицка Р.Р. Призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Одночасно, визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. У зв`язку з повторною неявкою відповідача, 19.12.2024 року суд ухвалив заочне рішення, яким позов задовольнив частково. В подальшому, 11.03.2025 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 19.12.2024 року. Зазначає, що вказане рішення він не отримував та лише 28.02.2025 року дізнався про його існування. Із вказаним рішенням він не погоджується, в судове засідання не з`явився так як взагалі не був жодним чином повідомлений про судову справу та проведення судових засідань, оскільки він не отримував жодних матеріалів справи, повістки не надходили на адресу реєстрації, від листів адресованих йому з суду не відмовлявся. Також зазначає, що на час розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення, він періодично був відсутній за місцем свого проживання з обумовлених об`єктивних причин. Дану обставину пов`язує із причинами не отримання судових повісток. А тому, він не був обізнаний про розгляд справи і відповідно не мав можливості подати відзив (заперечення) на позовну заяву, а також надати пояснення щодо позову та висловити свої аргументи. Вважає вимоги позивача неправомірними, оскільки його матеріальний стан на даний час (рівень доходу) не дозволяє йому мати можливість сплачувати аліменти на утримування повнолітнього сина, який продовжує навчання. Стверджує, що хоч на даний час він і працевлаштований на посаді директора ТзОВ «Бареліт» та є його співзасновником, проте, доходу не отримує. За 2023-2024 роки його дохід є мінімальним, мінливим, не постійним та таким, що не дозволяє йому сплачувати аліменти. Окрім цього, зазначає, що він у 2024 році сильно травмувався та переніс хірургічні втручання та тривалу реабілітацію, яка триває по сьогоднішній день. У зв`язку із отриманою травмою він не може повноцінно працювати та отримувати стабільний дохід. Також звертає увагу, що він за період аліментних зобов`язань з утримання неповнолітніх дітей, такі виконував належним чином. Однак, на даний час не має змоги сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина з об`єктивних причин. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.03.2025 року, заяву про перегляд заочного рішення залишено без руху та надано заявнику строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали для усунення вказаних у ній недоліків. 20 березня 2025 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 14.03.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.04.2025 року, скасовано заочне рішення суду від 19.12.2024 року та призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 15 квітня 2025 року позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву. Разом з тим, суд залишає таку без розгляду з огляду на закінчення процесуальних строків встановлених законом для подання такої заяви. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, 15.04.2025 року подав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через сімейні обставини. Водночас, суд таке клопотання відхиляє з огляду на його необґрунтованість, неподання жодних доказів, які б свідчили про поважність причини неявки до суду та у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, вважає за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.03.2021 року. У шлюбі у сторін народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких у свідоцтвах про народження зазначений відповідач. Вказані вище обставини підтверджуються рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.11.2021 року (а.с.16-17). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова 24.11.2021 року у справі № 463/4240/21, ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , щомісячно, у розмірі по 3000,0 гривень на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, починаючи з 14.04.2021 року до досягнення найстаршою дитиною повнолітня та до зміни матеріального стану сторін (а.с.16-17). Спільний син сторін [PERSON] [INFO] на момент звернення із даним позовом до суду досяг повноліття та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 12.05.2004 року та довідкою голови ОСББ «АЛЬЯНС» № 15 від 17.09.2024 року (а.с.4, 24). Відповідно до договору про навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського № 22078 від 19.09.2022 року та договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 06.10.2022 року, [PERSON] [INFO] , з 2022 року зарахований на денну форму навчання Львівського державного університету фізичної культури імені Івана Боберського, термін навчання з 2022 року по 2026 рік, загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 68600,0 гривень, оплата здійснюється щосеместрово у безготівковій формі (7-9, 25). Згідно платіжних інструкцій за період навчання [PERSON] з 2022 року по теперішній час оплату за навчання здійснює позивач [PERSON] (а.с.13-14). Як вбачається із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України [PERSON] за звітний 2024 рік доходу не мав, усього за рік у межах максимальної величини 0,00 гривень (а.с.111-119). Згідно виписки з медичної карти амбулаторного(стаціонарного хворого) ТзОВ «Львів Медікал Центр Хірургія» від 31.05.2024 року, протоколів ультразвукового обстеження від 19.03.2024 року, вбачається, що [PERSON] переніс оперативне втручання після якого перебуває на тривалій реабілітації (а.с.130-135). Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Разом з тим, відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою та не ставити повнолітнього у становище вибору між можливістю подальшої освіти і здобуття спеціальності та між необхідністю працевлаштування для власного матеріального забезпечення. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав ; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття. Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів, суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, судом встановлено наявність обставин, що перешкоджають відповідачу виконувати його батьківські обов`язки стосовно його повнолітньої дитини. Суд враховує, що відповідач хоч і є особою працездатного віку, проте, з урахуванням свого стану здоров`я та матеріального становища не має можливість надавати матеріальну допомогу у виді сплати аліментів, у зв`язку з навчанням його повнолітнього сина, оскільки останній не має достатнього заробітку, який дозволяв би йому утримувати себе та свою повнолітню дитину, з урахуванням нульового рівня доходу за 2024 рік. Відомості про отримання відповідачем інших доходів, допомоги, забезпечень, наявності у нього будь-яких майнових прав, рухомого чи нерухомого майна сторонами не надано та матеріали справи таких не містять. Суд також не може залишити поза увагою той факт, що відповідач на даний час потребує реабілітації після отриманої травми, через, що він вимушений нести додаткові витрати на своє лікування. У зв`язку з викладеним, сукупність досліджених та вивчених судом доказів не дає підстав для висновку про наявність у відповідача [PERSON] можливості надавати своєму синові матеріальну допомогу на період його навчання у вищому навчальному закладі, зазначений обов`язок буде становити для нього надмірний тягар. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського, суд зазначає наступне. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З аналізу вказаних норм випливає, що аліменти присуджуються судом на користь одного із батьків разово до досягнення дитини, дітьми повноліття. Разом з тим, відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей (навчання), страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Слід зазначити, що додаткові витрати не є аліментами на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Таким чином, суд вважає, за необхідне роз`яснити позивачу, що її вимога про стягнення з відповідача аліментів у розмірі вартості оплатного навчання у Львівському державному університеті фізичної культури імені Івана Боберського, відноситься до додаткових витрат на утримання дитини, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, навчання) та не можуть стягуватись в якості аліментів. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що додаткові витрати стягуються на утримання саме дитини. Дитиною згідно зі ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», вважається особа віком до 18 років (повноліття). [PERSON] , [INFO] , на момент звернення із даним позовом до суду досяг повноліття, а отже не вважається дитиною, тому до вказаних правовідносин не можуть бути застосовано положення ст.185 СК України. На підставі вищевикладеного, враховуючи відсутність, доказів можливості відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчання, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, при цьому, позивач звільнена від сплати судового збору, а відповідач таких не поніс, тому питання стягнення судового збору не вирішується.

Outcome: dismissed