Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

Представник позивача у березні 2025 звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про відібрання дитини - [PERSON] , [INFO] від матері - [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, та стягнення з неї аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що на обліку служби у справах дітей перебуває малолітній [PERSON] як такий, що перебуває у складних життєвих обставинах. Мати дитини [PERSON] з малолітньою донькою переїхала до Корабельного району м. Херсона, залишивши малолітнього [PERSON] на виховання бабусі [PERSON] 26.02.2025 року до служби у справах дітей Центральної районної ради надійшло повідомлення від ГУ НПУ в Херсонській області, що у квартирі де мешкав [PERSON] з бабусею незадовільні умови проживання, а саме: захаращеність речами, брудно, неприємний запах, відсутність продуктів харчування, нещодавно у квартирі відбулась пожежа. Під час виїзду спеціалістами Служби та працівниками поліції було складено Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини від 04.03.2025 року, який виявив оцінку «дуже небезпечно», що є підставою для негайного відібрання дитини у матері. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.04.2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання з`явилася, надала суду заяву у якій зазначила, що визнає позовні вимоги, просила розгляд справи проводити без її участі. Якщо всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає можливим здійснити судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, та враховуючи визнання позову відповідачем ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Положенням ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позов у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини). Ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитині, для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння також в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції про права дитини). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 03.01.2019 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 10, батьками [PERSON] , [INFO] зазначені: [PERSON] та [PERSON] . З акту обстеження житлово-побутових умов проживання складеного комісією, членами якої є спеціалісти органу опіки та піклування 04.03.2025 року, за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що санітарні умови незадовільні, у квартирі проживали на той час: [PERSON] , [INFO] - бабуся, [PERSON] , [INFO] - мати, [PERSON] , [INFO] - онук. Спеціалістами органу опіки було зазначено, що в квартирі жахливі умови, брудно, сморід, умов для проживання дитини не створено. З листа Національної поліції України УПП в Херсонській області від 25.02.2025 року №1199/41/23/02-2024 судом встановлено, що у помешканні бабусі малолітнього [PERSON] - [PERSON] незадовільні умови для проживання дитини, антисанітарія, таргани, купа сміття в кожній кімнаті, що утруднює пересуванню, дитина голодна, мати проживає окремо від дитини. З Акту проведення оцінки рівня безпеки дитини [PERSON] , [INFO] від 04.03.2025 року, який проживає за адресою: [ADDRESS] встановлено, що дитина проживає в помешканні непристосованому для життя, за дитиною доглядає бабуся. Судом встановлено, що розпорядженням голови Центральної районної у м. Херсоні ради від 04.03.2025 року №8-в прийнято рішення про негайне відібрання [PERSON] , [INFO] та здійснення заходів щодо забезпечення безпеки дитини та поміщення до закладу охорони здоров`я. Із змісту висновку № 91 від 08.04.2025 року щодо доцільності відібрання малолітнього [PERSON] від матері - [PERSON] , з`ясовано, що Виконавчий комітет Центральної районної у м.Херсоні ради вважає доцільним відібрати малолітнього - [PERSON] від матері - [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Передбаченими пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків є ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія; експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків ч. 2 ст. 170 СК України. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками (наприклад, той з батьків, хто був психічно хворим, видужав, батьки перестали бути хронічними алкоголіками або наркоманами), суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. З огляду на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, така позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підставою відібрання дітей без позбавлення батьківських прав матері, є виникнення в сім`ї небезпечної для дітей обстановки: їх життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, суд приходить до переконання , що нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини а саме: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не забезпечення здорового його зростання та розвитку, є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою, в якнайкращих інтересах дитини, для відібрання в неї дитини без позбавлення батьківських прав. При цьому, судом разом із матеріально-побутовими умовами проживання, враховано вік, психологічний стан та потреби малолітнього [PERSON] . Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 СК України, встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених у судовому засіданні доказів, вбачається, що відповідач безвідповідально ставиться до виховання своєї дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків по їх вихованню, тому доцільно стягнути при цьому аліменти на утримання дитини у встановленому законом розмірі, оскільки особа, у якої відібрано дітей, не звільняється від обов`язку щодо їх утримання. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного, перевіривши матеріали цивільної справи та надані докази, а також визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст.141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved