Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що 01.10.2015 [PERSON] складено розписку, зі змісту якої слідує, що вона отримала від позивача кошти у розмірі 90000,00 грн. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті спадщину прийняла [PERSON] , а тому всі права та обов`язки за вказаною розпискою перейшли до відповідача. 01.07.2024 на адресу відповідача було надіслано пропозицію щодо укладення договору-купівлі продажу земельної ділянки площею 1,9429 га, кадастровий номер №08522686800:02:000:0174, що належала її матері, яка померла [INFO] , визначивши ціну продажу у розмірі 90000,00 грн. Також у випадку відмови в укладенні вказаного договору купівлі-продажу, запропоновано відповідачу повернути кошти у розмірі 90000,00 грн., які були передані матері відповідача згідно вказаної розписки. Станом на дату подання позову, відповідач відповідь на вказану пропозицію не надала. Враховуючи те, що договір-купівлі продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було, то отримані [PERSON] кошти підлягають поверненню, як безпідставно набуті, а тому позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача вказаної суми коштів, а також інфляційні витрати та 3% річних у розмірі 12859,09 грн. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на його користь кошти у загальному розмірі 102859,09 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05.11.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02.12.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.01.2025 продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у справі. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2025 за клопотання представника позивача витребувано докази. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові. Також надав суду пояснення про те, зокрема, що позивач та [PERSON] у 2016 році домовились про те, що після зняття мораторію на продаж земельних ділянок, вони укладуть договір купівлі-продажу належної їй земельної ділянки. Позивач наперед сплатив домовлену суму коштів у розмірі 90000,00 грн., про що [PERSON] склала відповідну розписку про отримання таких коштів. Разом з тим, до зняття мораторію, вона померла і лише у 2023 році відповідач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка є її матір`ю та успадкувала усі належні їй права та обов`язки. Після зняття мораторію, позивач звертався до відповідача з офіційним листом з пропозицією укласти договір або повернути кошти отримані за продаж земельної ділянки, однак відповіді на такий лист позивач не отримав. Позивачем у даній цивільній справі є фізична особа, а договір оренди земельної ділянки, яку домовився придбати позивач, укладений з юридичною особою СТОВ «Прогрес», а тому позивач жодних зобов`язань щодо сплати орендної плати перед відповідачем взагалі немає. Зважаючи на викладене, кошти у розмір 90000,00 грн. не можуть бути орендною платою виплаченою наперед по договору оренди. Також представник зазначив, що орендна плата була сплачена орендодавцю в 2015 році наперід за 10 років, у розмірі 15826,32 грн., згідно видаткового касового ордеру і це сума орендної плати сплаченої без податків, оскільки це кошти, які видані на руки. Як слідує з договору оренди землі, оренда плата складається з 3% від нормативно грошової оцінки землі, тобто 1966,02 грн. за один рік оренди, однак з цієї суми слід також відняти податки, що на момент укладення договору та видачі коштів становили 18% податку на додану вартість та 1,5% військового збору. Таким чином, за мінусом податків, сума орендної плати за рік, що підлягала до виплати становила 1582,65 грн. Враховуючи викладене, сума коштів у розмірі 15826,32 грн, це орендна плата за 10 років. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти вимог позову, мотивуючи це тим, зокрема, що кошти заявлені позивачем до стягнення кошти є орендної платою за договором оренди землі укладеного з СТОВ «Прогрес», за весь період користування земельної ділянкою орендарем, тобто за 49 років оренди, а не коштами за купівлю-продаж земельної ділянки. Також зазначила, що хоч у розписці зазначено про суму коштів у розмірі 90000,00 грн., фактично її матері виплати лише 20000,00 грн. Підтвердила факт того, що розписку, яка міститься в матеріалах справи написала особисто вона, а підпис ставила її мати. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до такого висновку. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 01.10.2015 [PERSON] у с.Суботівка склала розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Могилів-Подільським МРВ УМВС України у Вінницькій області 21.06.2012 р., іпн [NUMBER] , цією розпискою засвідчую, що отримала від [PERSON] кошти у розмірі 9000,00 грн. (дев`яносто тисяч гривень), як плату за земельну ділянку, яка розташована на території Суботівської сільської ради, кадастровий номер 0522686800:02:000:0174 та належить мені на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ВН від 18.10.1999 року. Позикодавець: [PERSON] , паспорт [NUMBER] виданий Тростянецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 05.06.1996. З моїх слів записано вірно (підпис [PERSON] )» (а.с.7). Представник позивача під час судового розгляду зазначив, що вказану розписку писала саме відповідача, а її мати лише підписала її. Відповідач дану обставину підтвердила. Як стверджував під час судового розгляду представник позивача, вказана вище розписка була складена у зв`язку з домовленістю між позивачем та [PERSON] , після зняття мораторію, укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0522686800:02:000:0174 та вказана сума коштів є ціною, за яку позивач придбав зазначену земельну ділянку, сплативши наперед кошти. Відповідач в свою чергу, заперечувала дану обставину та стверджувала, що вказана сума коштів є орендної платою за весь період користування такою земельною ділянкою, тобто орендою виплаченою наперед. Власником земельної ділянки з кадастровим номером №0522686800:02:000:0174, площею 1,9429 га є [PERSON] , а підставою для набуття права власності є свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері №1609 видане 27.11.2023 приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Анцут Л.М. Попереднє право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН від 18.10.1999. Також вказана земельна ділянка перебуває в оренді у СТОВ «Прогрес», дата державної реєстрації речового права 23.12.2016, підстава для реєстрації договір оренди землі від 01.10.2015. Строк дії договору 49 років. Дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №401157532 та №401157222 сформованих 28.10.2024 (а.с.14-17). Також, на виконання ухвали суду від 26.03.2025, СТОВ «Прогрес» було надано до суду копію договору оренди землі від 01.10.2015 відповідно до умов якого земельна ділянка площею 1,9429 га, що належить орендодавцю [PERSON] на підставі державного акту ВН від 18.10.1999, кадастровий номер 0522686800:02:000:0174, була передана в оренду на строк 49 років СТОВ «Прогрес». Нормативно грошова оцінка земельної ділянки відповідно до п.5 договору становить 65533,89 грн. Згідно п.11 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на момент укладення договору складає 1966,02 грн. Крім того, зі змісту договору слідує, що сторони не узгоджували виплату орендної плати за весь період користування земельною ділянкою (а.с.85-88). Та обставина, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, не заперечувалось жодною із сторін. Крім того, реєстраційний номер платника податків вказаних осіб є ідентичний. Відповідач в ході розгляду справи надала пояснення, що її мати змінювала прізвище. Відповідно до видаткового касового ордеру від 01.10.2015, тобто в той же день, що і дата договору оренди землі, СТОВ «Прогрес» видало [PERSON] грошові кошти у розмірі 15826,32 грн. Підставою для видачі коштів зазначено «орендна плата за землю» (а.с.89). В матеріалах справи наявна пропозиція, адресована [PERSON] , щодо укладення договору купівлі-продажу вказаної вище земельної ділянки, а також запропоновано у випадку відмови повернути кошти у розмірі 90000,00 грн., що були передані [PERSON] (а.с.18). Як стверджує позивач склавши вказану вище розписку про отримання грошових коштів у розмірі 90000,00 грн. [PERSON] взяла на себе обов`язок здійснити відчуження належної йому земельної ділянки позивачу після зняття мораторію на продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Тобто після набрання чинності прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 31.03.2020. Разом з тим, відповідач, яка успадкувала усі права та обов`язки після смерті [PERSON] на пропозицію укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, станом на день подачі позову до суду, не відреагувала та такого наміру не виявила. Під час розгляд даного спору, суд надавав сторонам, за їх спільним клопотанням, час для позасудового врегулювання спору, оскільки відповідач виявила бажання відчужити земельну ділянку, мова про яку йде в позові, однак сторони не досягли домовленості, зважаючи на те, що відповідач бажає отримати більшу суму коштів ніж зазначена у вказаній вище розписці. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі\~№ 904/2444/18. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. \~До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15, від 03.06.2016 у справі\~\~№6-100цс15 та у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». При цьому, зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов, а саме: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. У даній справі такі умови існують, зокрема, має місце набуття або збереження майна - отримання власником земельної ділянки грошових коштів; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи - має місце наявність розписки про отримання [PERSON] саме від позивача 90000,00 грн.; відсутні підстави для набуття або збереження майна - у матеріалах справи відсутні відомості, що договір купівлі-продажу був укладений і під час розгляду справи встановлено, що такий договір з позивачем не укладався і відповідач, як власник зазначеної вище земельної ділянки не дійшла згоди з позивачем щодо укладення такого договору на час вирішення даного спору. При цьому, зважаючи на зміст розписки складеної [PERSON] , в якій зазначено, що кошти у розмірі 90000,00 грн. є платою за землю, суть пояснень сторін, а також наявності в матеріалах справи видаткового касового ордеру про сплату грошових коштів у розмірі 15826,32 грн з призначенням платежу «орендна плата», то суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 90000,00 грн. є саме коштами за домовленість укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, а не виплаченою наперед орендної платою за весь період користування земельною ділянкою, про що стверджувала відповідача, оскільки розмір оренди в такому випадку мав би становити 96334,98 грн, що є більшим розміром ніж передані кошти згідно розписки, але меншим ніж кошти виплачені згідно видаткового касового ордеру від 01.10.2015 в сукупності з коштами, які зазначені в розписці. Крім того, суд не може не зважати на те, що земельна ділянка перебуває в оренді у СТОВ «Прогрес», а кошти за земельну ділянку отримано від [PERSON] , який є фізичною особою. Отже, оскільки [PERSON] отримала грошові кошти від позивача у розмірі 90000,00 грн. за укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак такий договір ні [PERSON] , ні відповідачем, яка є спадкоємцем вказаної особи, укладений не було, то правових підстав для збереження таких коштів немає, а відтак вони підлягають поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 ЦК України. \~Згідно із частиною другою\~статті 1214 ЦК\~у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до\~статті 536 ЦК\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі\~\~\~\~№ 910/22034/15 зроблений висновок, що\~стаття 625 ЦК\~поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2\~статті 625 ЦК. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Передбачений частиною другою\~статті 625 ЦК України\~обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання грошових коштів позивача. У постанові ВП ВС від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 зроблено висновок, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми\~статті 1212 ЦК України\~на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. У\~статті 1212 ЦК України\~врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Позивачем надано до суду розрахунки суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.10.2015 по 21.03.2016 та за період з 27.11.2023 по 01.04.2024, а також розрахунок суми трьох процентів річних від простроченої суми за аналогічні періоди (а.с.21). З вказаного розрахунку слідує, що загальна сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних становить 12 859,09 грн. Зважаючи на вказані вище норми, а також те, що зобов`язання повернути отримані [PERSON] від позивача кошти у розмірі 90000,00 грн. виникло з моменту їх отримання, то суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, що в загальному розмірі становить 12859,09 грн. При цьому, суд задовольняє дану вимогу позивача в межах заявлених позовних вимог. Ухвалюючи таке рішення суд також зважає на те, що в межах даного позову між його сторонами не виникли відносини кредиту (позики), тоді як даний спір стосується повернення безпідставно набутого майна, зокрема, грошових коштів та сторони у даних відносинах не є кредитодавцем (позикодавцем) та кредитором (позичальником), а отже підстав щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах даної справи відсутні. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З огляду на наведене суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін.\~ Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Outcome: approved