Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності в порядку спадкування. Стислий виклад позиції позивача [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01.10.2001 року та зареєстрованого на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі за реєстраційним номером 745-НД/745-Н/Ф12. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців крім позивача немає. Позивач спадщину прийняла, оскільки своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Однак, постановою Першої Олександрійської нотаріальної контори від 28.09.2023 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки правовстановлюючий документ, на підставі якого спадкове майно належало спадкодавцю, не відповідає вимогам закону. Так, договір купівлі-продажу, на підставі якого спадкодавцю належала квартира, укладений на товарній біржі та не посвідчений нотаріально. Враховуючи викладене, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та змушена звернутись до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 04.01.2024 року відкрито провадження за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання у справі. За клопотанням представника позивача витребувано від Першої олександрійської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 13.02.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не визнає позовні вимоги виходячи з наступного. Згідно з п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оспорюваний договір купівлі-продажу житлового приміщення від 01.10.2001 року було укладено на Олександрійській філії Придністровської товарної біржі між ним та матір`ю позивача [PERSON] в період дії ЦК Української РСР. За змістом ст.ст.128,153 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення договору, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 вказаного кодексу за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української PCP передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Однак, слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, чинній на момент підписання договору). Перелік таких документів є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, беручи до уваги вимоги ст.227 Цивільного кодексу УРСР, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, відповідно такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з ст.47 ЦК тягне недійсність договору. Таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Аналогічна позиція викладена в роз`ясненні Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10.04.98. У будь-якому випадку у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української PCP договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) - „закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) - „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість (абз. 2 п. 2.1 Рішення Конституційного суду України від 18 червня 2020 року у судовій справі № 5-р(ІІ)/2020). За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української PCP), а відповідно до статті 153 ЦК Української PCP договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК Української PCP спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 01.04.2020 у судовій справі № 754/1466/15-ц та у постанові від 26.11.2018 у справі № 205/8493/16-ц. Крім того, Пленум ВСУ у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.07.78 № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.92 № 13 та від 25.05.1998 № 15 роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до п. 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Аналогічну позицію викладено і листом Міністерства юстиції України № 14- 7/1390 від 11.12.2002 при роз`ясненні необхідності нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу житла, укладених на товарних біржах. Крім того, згідно ст. 1 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на день підписання угоди) передбачено, що діяльність товарної біржі здійснюється відповідно до цього Закону та чинного законодавства України, статуту біржі, правил біржової торгівлі та біржового арбітражу. Розділом 4 зазначеного Закону визначені основні засади правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, яким, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається лише та угода, яка відповідає сукупності ряду умов, передбачених частиною першою статті 15 Закону, а саме: - якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; - якщо її учасниками є члени біржі; - якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Біржові операції дозволяється здійснювати лише членам біржі або брокерам, обов`язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють. Виходячи з цього, угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені між особами, які не є членами біржі або угоди, укладені брокерами за дорученням третіх осіб, не відповідають вимогам Закону України «Про товарну біржу» і у зв`язку з цим не можуть вважатися біржовими операціями та реєструватися біржами. Відповідач ніколи не був членом будь-якої товарної біржі в тому числі Придніпровської товарної біржі чи її Олександрійської філії, а відтак укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] № 745-НД/745-Н/Ф12 від 01.10.2001 не є і не може бути біржовою операцією. Він не звертався до Придніпровської товарної біржі із заявою про прийняття його у члени товарної біржі, а також не сплачував членські внески. Щодо доводів позивача про можливість визнання договору, укладеного без нотаріального посвідчення дійсним у зв`язку з ухиленням одного із сторін від його нотаріального посвідчення то це є нічим не обґрунтованими твердженнями. Так, оформленням усіх документів займалась саме покупець квартири та саме за її ініціативи прийнято рішення про укладення договору купівлі-продажу через біржу, хоча, як зазначено вище він не був членом вказаної біржі. Будь-яких вимог, або пропозицій з боку покупця, щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу на його адресу не поступало, та відповідно його нотаріально не посвідчено не з його вини. Наразі таке посвідчення є неможливим, з чим погоджується і сам позивач. Крім того, звертає увагу на те, що іноді нотаріальне посвідчення договору може бути компенсоване рішенням суду. В такому випадку судове рішення має «компенсаторне» значення. При визнанні судом дійними угод, що підлягають нотаріальному посвідченню, останній фактично виконує функції нотаріуса, внаслідок чого необхідно враховувати те, що відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (з наступними змінами), нотаріус при посвідченні договорів повинен: - встановити особу учасників цивільних відносин; - роз`яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів правочинів і перевірити, чи відповідає зміст просвічуваних правочинів вимогам закону і дійсним намірам сторін; - перевірити правоустановчі документи та документи, що підтверджують державну реєстрацію, витяг з електронного Реєстру прав власності на нерухомість; - при посвідченні угод про відчуження житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна; - у разі укладення правочинів за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність відповідного дозволу органу опіки та піклування; - наявність згоди другого із подружжя на продаж і на купівлю майна; - дані про відмову власника (співвласника) від переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності; - відсутність податкової застави, відсутність заборони та заборгованості, що обтяжує об`єкт. Лише перевірка та встановлення всіх перерахованих вище обставин, за наявності встановлення факту ухилення сторони від нотаріального посвідчення, може бути підставою для ухвалення законного рішення про задоволення позову про визнання дійсною угоди. Звертає увагу на ч. 2 ст. 23 Кодекс про шлюб та сім`ю України (що діяла на день підписання договору) згідно якої при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Такої згоди в матеріалах судової справи немає, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, а в даному випадку визнання такого договору дійсним. Згідно зі статтею 47 ЦК Української PCP нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української PCP по недійсній угоді кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Частиною першою статті 59 ЦК У PCP передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» обов`язок суду при визнанні угоди недійсною, зобов`язати своїм рішенням кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі (у разі втрати, псування, значного зносу майна, істотної його зміни та ін.) - повернути його вартість у грошах. Отже виходячи з аналізу вказаних норм законодавства за недійсною угодою кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимога [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.10.2001, зареєстрованого на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі та зареєстровано за № 745-НД/745-Н/Ф12 дійсним є безпідставною та такою, що суперечить положенням закону, водночас сам договір купівлі-продажу законом визнано нікчемним, оскільки не дотримано форму укладення такого договору, а саме нотаріальне посвідчення. Враховуючи викладене просить в задоволенні позову відмовити. 26.02.2024 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої у своєму відзиві відповідач не оспорює того факту, що 01.10.2001р. між ним та спадкодавцем - [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі та зареєстровано за №745-НД/745-Н/Ф12. Також відповідач не оспорює того, що підпис від імені продавця на договорі купівлі-продажу вчинено саме ним і що укладення цього договору відповідало його волевиявленню. Відповідач не оспорює факту добровільної передачі ним, як продавцем, квартири новому набувачу та отримання в повному обсязі за неї коштів, визначених в якості ціни квартири. Від дня укладення договору і до дня своєї смерті [PERSON] проживала в зазначеній квартирі, утримувала її, проводила ремонтні роботи, сплачувала комунальні послуги. Її право власності зареєстроване у встановленому законом порядку КП «ОМБТІ», що підтверджується відповідною архівною довідкою, наявною в матеріалах справи. Протягом 22 років від дня укладення зазначеного договору купівлі-продажу, відповідач не оспорював чинності зазначеного договору купівлі-продажу, не пред`являв будь-яких претензій [PERSON] чи вимог про повернення йому квартири, не звертався з такими позовними вимогами до суду, а навпаки, отримавши кошти за квартиру, відповідач добровільно звільнив її від своїх речей, передав [PERSON] ключі від квартири, технічну документацію та книжки за комунальні послуги. Всі вищезазначені обставини вказують на те, що укладення даного договору купівлі-продажу повністю відповідало його волевиявленню та намірам здійснити відчуження квартири на користь [PERSON] і ця угода повністю виконана сторонами. При цьому не було порушено вимоги закону, тому що сторони договору діяли правомірно, були дієздатні, бажали досягти визначеного правового результату - продати і придбати квартиру. Заперечення відповідача проти задоволення позову є проявом суперечливої поведінки і протирічать доктрині venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки). Об`єднана палата КЦС ВС від 10.04.2019р. в справ № 390/34/17 пояснила, шо принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Вважає, що заперечуючи проти задоволення позову з формальних підстав, описаних у відзиві, та діючи всупереч своїй попередній поведінці, відповідач розраховує на отримання якихось матеріальних переваг чи безпідставного набуття майна, що було продано ним та за яке він повністю отримав встановлену ним ціну. Така поведінка відповідача суперечить принципу добросовісності, як стандарту чесної та відкритої поведінки. Доводи відзиву про те, що відповідач не ухилявся від нотаріального посвідчення договору, не був членом біржі і саме [PERSON] займалася оформленням документів та наполягла на оформленні договору саме на товарній біржі, а не нотаріально, є не логічними. Саме відповідач був продавцем квартири та її власником до укладення спірного договору купівлі-продажу, то ж будь-які дії щодо відчуження зазначеної квартири могли розпочатися виключно за його ініціативою. Саме він, єдина уповноважена особа, що мав право готувати необхідні документи для продажу квартири: отримувати довідку з КП «ОМБТІ», з ЖЕКу про зареєстрованих осіб тощо. Саме відповідачем надавалися на товарній біржі правовстановлюючі документи для оформлення договору. Всі ці дії [PERSON] вчиняти об`єктивно не могла, зміст її дій, як покупця, полягав виключно в підписанні договору купівлі-продажу за покупця, передачі коштів відповідачу в оплату вартості квартири та прийнятті квартири та ключів від продавця. Згідно п.18 Договору купівлі-продажу цей договір укладений у виконання біржового контракту, зареєстрованого на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі від 01.10.2001р. №745-Н/Ф12. Зазначений пункт спростовує твердження відповідача про те, що він не був членом товарної біржі і не заключав ніякі біржові контракти. Всі твердження відповідача обумовлені виключно тим фактом, що покупець - [PERSON] [INFO] померла та не може особисто спростувати його доводи та спроби перекласти виключно на неї відповідальність за не вчинення нотаріального посвідчення договору. Дивними також видаються доводи відзиву про те, що при укладенні договору купівлі-продажу не було отримано письмової згоди другого з подружжя. Так, відповідач не надає жодних доказів того, що він взагалі був одруженим на момент укладення договору купівлі-продажу, а квартира була спільним сумісним майном подружжя. Якби дійсно в результаті даного договору було порушено права другого з подружжя, то ця особа мала право звернутися з відповідним позовом до суду та захищати свої права в судовому порядку, в тому числі, стягнувши з відповідача 1/2 частину вартості цієї квартири. Однак, протягом 22 років, що минули від дня укладення договору купівлі-продажу жодна особа з подібним позовами не зверталася, та чинність договору не оспорювала. Зазначені обставини вказують на те, що відповідач, ігноруючи очевидний факт, що угода відбулася і повністю виконана сторонами, вдається до крайніх проявів формалізму, намагаючись використати найменші розбіжності та зачіпки в законодавстві з явною метою неправомірного та безпідставного збагачення за рахунок позивача. Про це свідчать твердження відзиву про нікчемність спірного договору через недотримання нотаріальної форми укладення такого договору та посилання на п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», де вказано про обов`язок суду при визнанні угоди недійсною зобов`язати своїм рішенням кожну із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - повернути його вартість у грошах. Однак, потрібно звернути увагу на той факт, що ЦК УРСР не визначав нікчемності договорів, а лише недійсність в разі недотримання певних умов. При цьому, відповідно до ст.227 ЦК УРСР в редакції, чинній на час укладення спірного договору "Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу)". Таким чином, на час укладення спірного договору обов`язкова нотаріальна форма статтею 227 ЦК УРСР передбачалася саме для договорів купівлі-продажу будинку. Про форму договору купівлі-продажу квартир в зазначеній статті взагалі не йдеться. А тому спірний договір купівлі-продажу квартири, про нікчемність якого заявляє відповідач, таким не являється, оскільки форма такого договору чітко законодавством встановлена не була, а вимогу про нотаріальну форму застосовують виключно по аналогії. Таким чином спірний договір є не нікчемним, а лише оспорюваним, а тому заяви відповідача про нікчемність цього договору та необхідність застосування наслідків нікчемності (реституції) є передчасними і можуть бути можливими виключно в разі пред`явлення відповідачем відповідного позову. Однак, відповідачем не пред`явлено зустрічного позову про визнання даного договору недійсним. Більш того, очевидним є факт, що для пред`явлення позову по визнання недійсним спірного договору, відповідачем щонайменше 18 років тому пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим в задоволенні такого позову навіть в разі його пред`явлення судом буде відмовлено. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки щодо тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України) Оскільки спірний договір укладено 01.10.2001року, то строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання його недійсним, сплив 01.10.2004 року. На підставі вищевикладеного вважає, що твердження відзиву є безпідставними. Враховуючи, що укладення спірного договору відповідало вільному волевиявленню сторін договору, сторони дійшли згоду щодо всіх істотних умов договору, угоду повністю виконано сторонами, відсутні порушення законодавства, а нотаріальне посвідчення договору є неможливим, вважає, що наявні правові підстави для визнання дійсним даного договору та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті її матері. В даному випадку право власності спадкодавця на спірну квартиру було визнано державою та зареєстровано в установленому на час здійснення державної реєстрації порядку. Це право не припинилося у зв`язку зі смертю спадкодавця та має бути визнано за позивачем в порядку спадкування. Це право позивача захищається Конституцією України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції. На підставі вищевикладеного просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою суду від 31.05.2024 року закрито підготовче засідання у справі та призначено її судовий розгляд по суті. Ухвалою суду від 24.10.2024 року клопотання відповідача про витребування від Придніпровської товарної біржі інформації та належним чином завірених копій, які її підтверджують, стосовно того, чи є/був [PERSON] та [PERSON] членами Придніпровської товарної біржі або її філії, зокрема Олександрійської філії, а також чи надавалась [PERSON] згода на відчуження [PERSON] квартири, розташованої за адресою; [ADDRESS] при укладенні договору купівля-продажу нерухомого майна від 01.10.2001 зареєстрованого на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі за № 745-НД/745-Н/Ф12, залишено без задоволення у зв`язку з пропуском відповідачем строк для подання клопотання про витребування доказів, а також не поданням доказів неможливості їх самостійного отримання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Позивач суду пояснила, що вона з дитинства проживала в цій квартирі. Її мама була одноособовим власником спірної квартири, постійно проживала та була зареєстрована в ній, самостійно несла витрати з її ремонту і утримання. З моменту укладення договору, тобто протягом 21 року, жодна особа ніяких прав на неї не заявляла, та жодних сумнівів щодо належності їх родині вказаної квартири не було. Вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері, тому просить визнати за нею права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом. Відповідач в судове засідання не з`явився, 29.05.2024 та 12.07.2024 року надав суду заяви про розгляд справи без його участі, з урахуванням доводів викладених ним у відзиві на позов. За таких обставин суд провів розгляд справи в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується долученою до позовної заяви копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Олександрійським відділом ДРАЦС в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.10.2001 року №745-НД/745-Н/Ф12, укладеного на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі членами біржі [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець продав, а покупець купила квартиру, загальною площею 47,1кв.м, житловою площею 28,6 кв.м, яка складається з 2-х кімнат, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, згідно з п.6 вказаного договору, продавець своїм підписом у договорі засвідчив, що яких-небудь прав третіх осіб (наймачів, членів їх сімей, тимчасових мешканців) як у межах, так і за межами України на дану квартиру немає, квартира до цього часу нікому не продана, не подарована, не відказана, у заставі, у суперечці, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї не ведеться. Згідно з п. 8 вказаного договору, продавець зобов`язався звільнити дану квартиру для безперешкодного використання і володіння нею покупцем, а також виписатися з цієї квартири протягом 3-х днів із моменту підписання цього договору. Відповідно до умов п.9 вказаного договору покупець несе витрати по експлуатації й ремонту квартири відповідно до чинного в Україні законодавства. Відповідно до п.12 вказаного договору продавець відповідає згідно з чинним законодавством перед покупцем про подачу на біржу для реєстрації договору купівлі-продажу недостовірних даних, що стосується об`єкта продажу і гарантує покупцю відшкодування всіх збитків, що можуть виникнути з вини продавця. Відповідно до відмітки у вказаному договорі право власності за [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано Олександрійським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації 08.10.2001 року за р№ 9904/84 с52. На підтвердження виконання умов договору та права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , позивачем до позову долучено копію технічного паспорта на квартиру, згідно якого вказана квартира знаходиться у власності [PERSON] . Згідно з копією архівної довідки №754 від 11.09.2023 року, право власності на квартиру [ADDRESS] за архівними даними КП «ОМБТІ» належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2001 року, зареєстрованого Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі за р№745-НД/745-Н/Ф12. Назва проспект Леніна змінено на проспект Соборний згідно розпорядження р-28-з від 19.02.2016 року. Відповідно до копії свідоцтва серія [NUMBER] , виданого повторно відділом РАЦС по м.Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції, про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії матеріалів спадкової справи №320/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] з заявою про прийняття спадщини 13.09.2022 року звернулась дочка спадкодавця [PERSON] . Як вбачається з наявних в копіях матеріалів спадкової справи довідки Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 19.09.2022 року №2904/4/16 та довідки ОСББ «Соборний 118» від 12.09.2022 року №150, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з 13.11.2001 року і до дня своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року, державним нотаріусом Першої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Глазковим Ю.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яка належала її матері [PERSON] , померлій [INFO] , оскільки поданий спадкоємцем в якості документа, який посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі 01.10.2001 року за р№745-НД/745-Н/Ф12 та зареєстрований Олександрійським КМБТІ 08.10.2001 року за номером 9904/84 с.52, не відповідає положенням ст. ст. 47 та 227 ЦК УРСР від 18.07.19632 р. №1540-VI, який діяв на момент його укладення. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.09.2023 року №348404985, відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо квартири [ADDRESS] , відсутні. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки правовідносини виникли між сторонами в період дії Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, суд, враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. У статті 4 ЦК Української РСР у редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до частини 1 статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР договори купівлі-продажу жилого будинку підлягали нотаріальному посвідченню. Також договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору купівлі-продажу за правилами ЦК Української РСР є як визначення предмета/ конкретного майна, що відчужується, так і його ціна. Продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами (стаття 228 ЦК Української РСР у тій же редакції Кодексу). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК Української РСР). Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що «у статті 227 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. ЦК Української РСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21))». Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виклала висновок про те, що «на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі». Отже, за статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Судом встановлено, що покупець [PERSON] , яка померла [INFO] в повному обсязі виконала умови договору купівлі-продажу квартири від 01.10.2001 року №745-НД/745-Н/Ф12, укладеного на Олександрійській філії Придніпровської товарної біржі зокрема, сплатила продавцю вартість нерухомого майно, прийняла це майно у власність, та на виконання вимог закону, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зареєструвала біржовий договір у Комунальному підприємстві Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації. Відповідач також виконав умови цього договору, передбачені пунктом 8, звільнивши дану квартиру для безперешкодного володіння і використання нею покупцем, та передав покупцютехнічну документацію, яка була долучена позивачем до позову. Як вбачається з наявних в копіях матеріалів спадкової справи довідки Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 19.09.2022 року №2904/4/16 та довідки ОСББ «Соборний 118» від 12.09.2022 року №150, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , з 13.11.2001 року і до дня своєї смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Отже покупець [PERSON] з час укладення вказаного правочину користувалась цим майном, зокрема, була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі до дня своєї смерті, отже фактично більше 20 років володіла та користувалася об`єктом нерухомості та вважала його своєю власністю. Відповідач у своєму відзиві на позов не заперечує факт укладення між ними, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.10.2001 року, зареєстрованого Олександрійською філією Придніпровської товарної біржі за р№745-НД/745-Н/Ф12. Також не спростовує факт підписання ним спірного договору купівлі-продажу та отримання обумовленої в договорі сумикоштів від продажу нерухомого майна, і що укладення даного договору відповідало його волевиявленню та намірам здійснити відчуження квартири на користь [PERSON] .. Окрім того протягом 22 років, що минули від дня укладення договору купівлі-продажу відповідач не оспорював чинність вказаного договору. Посилання відповідача на те, що він ніколи не був членом будь-якої товарної біржі в тому числі Придніпровської товарної біржі чи її Олександрійської філії, спростовуються самим договором купівлі-продажу нерухомого майна № 745-НД/745-Н/Ф12 від 01.10.2001 року, відповідно до якого його було укладено між членами біржі [PERSON] та [PERSON] , а також зі сторін договору стягнуто, в тому числі, членські внески. Доказів зворотного відповідачем суду не надано. Щодо посилань відповідач на те, що в матеріалах справи відсутня нотаріально засвідчена письмова згода його дружини для укладення угоди на відчуження спільного майна подружжя, що, на його думку, унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, а в даному випадку визнання такого договору дійсним, слід зазначити, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору купівлі-продажу він дійсно перебував у шлюбі, і спірна квартира була спільним сумісним майном подружжя. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також слід зауважити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Заперечення відповідача проти задоволення позову є проявом суперечливої поведінки і протирічать доктрині venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки). Згідно п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Слід зазначити, що Держава України свого часу через відповідний орган, який відповідно до законодавства мав право реєструвати договори купівлі-продажу (КП «ОБТІ»), - визнала за [PERSON] право власності на придбану нею квартирі, а тому зі плином часу, невизнання іншими органами, яким Держава надала право реєструвати право власності, договору купівлі-продажу - буде порушенням принципу правової визначеності. Таким чином, суд прийшов до переконання, що квартира [ADDRESS] , придбана згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.10.2001 року за р№745-НД/745-Н/Ф12, на момент смерті належала [PERSON] . Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення та виконання вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, а відтак приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України). Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст.1218, 1268 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, і що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права чи інтересу може бути визнання права. З досліджених судом доказів вбачається, що на момент смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину в установленому законному порядку, звернувшись до нотаріуса, але позбавлена з урахуванням наведених вище причин, оформити свої права як спадкоємця в позасудовому порядку. Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи, суд дійшов висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, а тому позов про визнання дійсним укладеного договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved