Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-21 00:00:00

Позивач, в\~інтересах якого\~діє адвокат\~Мицик О.В.,звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури. Просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 80 000 грн. Позовні вимоги мотивує наступним. 01.03.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022141350000130 внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст. 332-2, ст. 336, ч.1 ст. 263 КК України. 01.03.2022 року з 22.15 год. по 23.45 год. [PERSON] затримано згідно ч.4 ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 332-2, ст. 336 КК України. 02.03.2022 року Позивачу повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень. Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 03.03.2022 року (справа №944/911/22) застосовано щодо підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19». Строк дії ухвали становив шістдесят днів з моменту фактичного затримання [PERSON] , тобто до 29.04.2022 року включно. При цьому, позивачу було визначено заставу 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 49620 грн. Згідно з квитанцією №0.0.2477960930.1 від 03.03.2022 року, 03.03.2022 року о 15.13 год. [PERSON] вніс заставу за [PERSON] , відповідно до ухвали суду від 03.03.2022, у розмірі 49620 грн. Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області №9/1242 від 03.03.2022 року вбачається, що станом на 04.03.2022 року кошти в сумі 49620 грн. зараховано на рахунок ТУ ДСА України у Львівській області [NUMBER] , який відкритий Державній казначейській службі. Дані кошти внесено [PERSON] 03.03.2022 року як заставу за [PERSON] , що підтверджується випискою з рахунку ГУ ДКСУ у Львівській області. Однак, незважаючи на внесення застави та зарахування такої на відповідний банківський рахунок, 04.03.2022 року Позивача етапували до приміщення Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області нібито для проведення слідчих дій. В подальшому, правоохоронцями позивача було поміщено до Жовківського ІТТ. 05.03.2022 року Позивача знову доставили до приміщення Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області для проведення слідчих дій. У зв`язку з незаконним утриманням Позивача під вартою, останнім подано скаргу в порядку ст. 206 КПК України до слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області. Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05.03.2022 року (справа №944/911/22) утримання під вартою [PERSON] , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 332-2, ст. 336 КК України, визнано незаконним. Постановлено негайно звільнити з-під варти підозрюваного [PERSON] в залі суду. Представник позивача зазначає, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач в період з 04.03.2022 року по 05.03.2022 року незаконно утримувався під вартою в нелюдських умовах. Представник позивача стверджує, що [PERSON] було завдано істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, такий перебував у стані безперервного нервового стресу внаслідок знаходження у постійній невизначеності. Тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім того, залучено Державну казначейську службу України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 20.11.2024 року представником Львівської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими, доводи його не підтвердженими належними та допустимими доказами. Представник відповідача зазначає, що посилання позивача на ухвалу слідчого судді від 05.03.2025 року, якою [PERSON] звільненого з-під варти у залі суду, є безпідставними. Вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суди. 25.11.2024 року представником ГУ НП у Львівській області подано відзив на позовну заяву. Представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. 27.11.2024 року до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого представник позивача зазначає, що саме ухвалою слідчого судді від 05.03.2022 року встановлено факт незаконного тримання [PERSON] під вартою. Тому позивач набув право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним утриманням під вартою. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23.12.2024 року до суду надійшла заява представника Державної казначейської служби України, відповідно до якої при вирішення справи покладається на розсуд суду. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з мотивів, викладених у відзивах на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин , суд розглядає справу за відсутності такого учасника. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. \~ \~ \~ \~ Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 03.03.2022 року (справа №944/911/22) застосовано щодо підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19». Строк дії ухвали становив шістдесят днів з моменту фактичного затримання [PERSON] , тобто до 29.04.2022 року включно. [PERSON] визначено заставу у розмірі 49620 грн. Згідно з квитанцією №0.0.2477960930.1 від 03.03.2022 року, 03.03.2022 року о 15.13 год [PERSON] вніс заставу за [PERSON] , відповідно до ухвали суду від 03.03.2022, у розмірі 49620 грн. Відповідно до листа Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області №9/1242 від 03.03.2022 року, станом на 04.03.2022 року кошти в сумі 49620 грн. зараховано на рахунок ТУ ДСА України у Львівській області [NUMBER] , який відкритий Державній казначейській службі. Дані кошти внесено [PERSON] 03.03.2022 року як заставу за [PERSON] , що підтверджується випискою з рахунку ГУ ДКСУ у Львівській області. Представник позивача зазначає, що незважаючи на внесення застави та зарахування такої на відповідний банківський рахунок, 04.03.2022 року [PERSON] етапували до приміщення Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області нібито для проведення слідчих дій. В подальшому, правоохоронцями позивача було поміщено до Жовківського ІТТ. 05.03.2022 року позивача знову доставили до приміщення Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області для проведення слідчих дій. Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з незаконним утриманням позивача під вартою, останнім подано скаргу в порядку ст. 206 КПК України до слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області. Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05.03.2022 року (справа №944/911/22) утримання під вартою [PERSON] , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 332-2, ст. 336 КК України, визнано незаконним. Постановлено негайно звільнити з-під варти підозрюваного [PERSON] в залі суду. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти,заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України). Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що незаконним утриманням останнього під вартою, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у психічних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну). Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст. 1174 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Як роз`яснено у п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав .Моральна шкодаполягає,зокрема удушевних стражданнях,яких фізичнаособа зазналау зв`язкуіз знищеннямчи пошкодженнямїї майна. Моральнашкода відшкодовуєтьсягрішми,іншим майномабо вінший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення йогоможливості їхреалізації,ступеня виниособи,яка завдаламоральної шкоди,якщо винає підставоюдля відшкодування,а такожз урахуваннямінших обставин,які маютьістотне значення.При визначеннірозміру відшкодуваннявраховуються вимогирозумності ісправедливості. Моральнашкода відшкодовуєтьсянезалежно відмайнової шкоди,яка підлягаєвідшкодуванню,та непов`язаназ розміромцього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як вбачається із позовної заяви, позивач обґрунтовує свої вимоги винесенням слідчим суддею ухвали від 05.03.2022 у справі № 944/911/22, відповідно до якої його скаргу у порядку статті 206 КПК України задоволено, у зв`язку з незаконним утриманням під вартою, та негайно звільнено з-під варти. На думку позивача, такими діями порушено його права і йому завдано шкоду. При цьому, враховуючи що саме на позивача покладено обов`язок довести, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, обгрунтування розміру шкоди, доводи позивача щодо завдання йому шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, які б свідчили, що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування такої шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 206 КПК України слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Тобто процедура розгляду скарги у порядку статті 206 КПК України та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправності поведінки. Як вже було зазначено, для відшкодування шкоди відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України. Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування шкоди внаслідок незаконних дій органів прокуратури та органів досудового розслідування щодо незаконного утримання під вартою після внесення застави наявністю ухвали слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05.03.2022 року, оскільки відповідно до ухвали слідчим суддею встановлено утримання підозрюваного [PERSON] під вартою протиправним та незаконним. Однак, факт оскарження позивачем дій (бездіяльності) рішень слідчого, прокурора у кримінальному провадженні та задоволення або відмова у задоволенні цих скарг слідчим суддею не свідчить про протиправність дій відповідачів, завдання цим шкоди. Сам факт винесення слідчим суддею ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано звільнити особу з-під варти в залі суду, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлена зазначена позивачем ухвала слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від З0 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15. Таким чином, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту завдання йому моральної шкоди, не довів в чому саме вони полягали, та яких втрат він зазнав внаслідок неправомірних дій щодо нього збоку працівників поліції. Посилання представника позивача на наявність ухвали слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 05.03.2022 року не є достатньою підставою для встановлення факту заподіяння моральної шкоди, оскільки оскарження [PERSON] дій уповноважених осіб прокуратури є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій у порядку кримінального судочинства. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, зокрема не доведено, що такий зазнав душевних страждань (переживань, хвилювань), при цьому сам факт оскарження позивачем дій (бездіяльності) слідчого, прокурора у кримінального провадження та наявність ухвали слідчого судді, не може свідчити про заподіяння йому моральної шкоди та бути підставою для відшкодування такої. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем у порядку передбаченому правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed