Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

21 лютого 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору факторингу №21112024 від 21 листопада 2024 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за договором №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року, розмір заборгованості якого станом на 31 грудня 2024 року становить 23730 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 10500 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 6230 гривень заборгованість за пенею, штрафами. За таких обставин, вказуючи, що відповідач заборгованість не повертає, позивач звернувся до суду із даним позов, який просив задовольнити, стягнувши з відповідача означену суму кредитної заборгованості, а також судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 квітня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір №7829226 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу на відповідному інтернет-ресурсі https://creditplus.ua. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком, копією паспорту споживчого кредиту. За змістом п.п.1.1-1.6 вказаного кредитного договору сума кредиту становить 7000 гривень, строк кредитування 360 днів (дата повернення кредиту 21 квітня 2025 року), процентна ставка за користування кредитом 1,5% на день, мета кредиту споживчі потреби. Пунктами 4.1, 5.4 кредитного договору передбачено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, строк сплати якого ще не настав, в повному обсязі. У разі затримання споживачем частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Вимога надсилається у вигляді електронного листа на електронну адресу споживача, зазначену в договору, та/або шляхом направлення повідомлення на додаткові контактні дані споживача, вказані у договорі. Моментом отримання споживачем повідомлення є момент отримання кредитодавцем підтвердження про таке направлення. Споживач повинен здійснити повне дострокове повернення кредиту та процентів протягом 30 календарних днів з дня отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Із матеріалів цивільної справи слідує, що кредитодавцем було нараховано позичальнику кредитну заборгованість, розмір якої станом на 21 листопада 2024 року визначено в загальному розмірі 23730 гривень, з яких: 7000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 10500 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, 6230 гривень заборгованість за пенею, штрафами. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з реєстру боржників. 21 листопада 2024 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №21112024, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників позивач набув належних ТОВ «Авентус Україна» прав вимоги за договором №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року, а саме право на стягнення кредитної заборгованості, розмір якої вказаний в розмірі 23730 гривень, який залишився незмінним і станом на 31 грудня 2024 року при складенні розрахунку боргу позивачем. Наведені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією витягу з реєстру боржників, копією розрахунку. При цьому матеріали справи не містять жодних доказів видачі кредитодавцем позичальнику кредиту, детального розрахунку заборгованості нарахованої кредитної заборгованості, а також не містить доказів застосування кредитодавцем та/або позивачем визначеного в договорі та Законі України «Про споживче кредитування» порядку реалізації права вимоги дострокового повернення кредиту. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. В свою чергу, наведені вище підстави та порядок реалізації права кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту знайшли своє подальше уточнення у нормі ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), якою передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року, №271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року, №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 23 липня 2024 року, №740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Так, як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи між кредитодавцем, правонаступником якого на підставі договору факторингу №21112024 від 21 листопада 2024 року є позивач, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року, який за своїм характером, розміром виданого кредиту, строком кредитування, а також метою отримання кредитних коштів (цільове призначення) є споживчим кредитом, оскільки не пов`язаний з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням позичальником обов`язків найманого працівника (ст.ст.1, 3 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги. Як вбачається зі змісту договору №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року, строк кредитування за таким кредитним договором спливає лише 21 квітня 2025 року, в той час як позивач звернувся до суду із даним позовом у лютому 2025 року та фактично просить суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість в достроковому порядку. При цьому кредитний договір, який регулює правовідносини між сторонами, містить умови та порядок реалізації кредитодавцем свого права вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав. Це порядок передбачає надіслання кредитодавцем певними засобами зв`язку позичальнику відповідної вимоги про здійснення дострокового повернення кредиту за умови наявності порушення виконання умов договору з боку позичальника у вигляді простроченого платежу за кредитом щонайменше на один місяць. До того ж позичальнику має надаватись строк для усунення порушення виконання ним своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту. Аналогічні вимоги та умови для реалізації порядку дострокового повернення кредиту передбачені у нормою ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». Однак матеріали справи не містять жодних доказів застосування первісним кредитодавцем ТОВ «Авентус Україна» та/або його позивачем, як правонаступником первісного кредитодавця, означеного обов`язкового порядку з реалізації права вимоги дострокового повернення кредиту. Таким чином, наразі в суду немає достатніх законних підстав вважати наявними обов`язкові умови, визначені ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.1050 ЦК України в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, для застосування процедури дострокового повернення кредиту, зокрема його примусового дострокового стягнення в судовому порядку. Передбачений же кредитним договором строк повернення кредиту, як вказувалось вище, ще не настав та спливає лише 21 квітня 2025 року. Вказана обставина є цілком самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог, строк виконання яких за умовами договору №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року ще не настав, тобто в частині вимог про стягнення строкової заборгованості. Щодо стягнення простроченої кредитної заборгованості, то суд не знаходить підстав і для стягнення такої заборгованості, оскільки, з огляду на зміст додатку до договору №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року, який визначає графік повернення кредиту, тіло кредиту має сплачуватись у складі останнього періодичного платежу, тобто не раніше 21 квітня 2025 року, а отже заявлена до стягнення кредитна заборгованість за тілом кредиту не є простроченою. Щодо стягнення заявленої до стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, то матеріали цивільної справи не містять детального (помісячного) розрахунку відступленої кредитної заборгованості, що не дозволяє суду самостійно визначити розмір простроченої кредитної заборгованості за процентами, перевірити та встановити, чи сплачувались позичальником бодай якісь платежі за кредитом. Крім того, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким внесено зміни і до ст.8 ч.5 та доповнено пунктом 17 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Вказаним законом змінено строки та максимальний розмір денної процентної ставки за споживчими кредитами, що з огляду на зміст п.1.5 договору №7829226\~про надання\~споживчого кредиту\~від 26\~квітня 2024\~року зумовлює необхідність перерахування та перевірки заявленого до стягнення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, що здійснити без детального щомісячного розрахунку кредитної заборгованості не вбачається за можливе. Викладене дозволяє суду дійти висновку, що позивачем не доведено дійсний розмір заборгованості відповідач за процентами за користування кредитом. Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення такої складової кредитної заборгованості як заборгованість за пенею та штрафами в розмірі 6230 гривень, оскільки пеня і штраф є різними видами неустойки, мають різний порядок нарахування, а позивачем їх об`єднано одну складову, що за відсутності детального розрахунку заборгованості не дозволяє суду перевірити і дійти висновку про дійсність та правильність розміру такої складової кредитної заборгованості. Більш того, враховуючи дату укладення договору №7829226 про надання споживчого кредиту від 26 квітня 2024 року безсумнівним є нарахування кредитодавцем позичальнику пені та штрафів (неустойки) в період дії в України воєнного стану (після 24 лютого 2022 року), який триває і дотепер. Відтак, дана обставин в же самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення неустойки. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також враховує неподання стороною позивача доказів видачі кредитодавцем кредитних коштів позичальнику. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог повністю чи частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed