Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

До дніпровського районного суду м.Києва звернувся заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку обґрунтувано тим, що у мережі Інтернет, на сайті [INFO] , доступ до якого є вільним для необмеженого кола осіб, за посиланням [INFO] було розміщено статтю під назвою: « [INFO] », яка містить інформацію наступного змісту (далі також - Інформація/спірна інформація): «Для увеличения прибыли компании от букмекерской деятельности, [PERSON] начал разрабатывать план вывода средств в офшоры для чего использовал собственные системы платежей, которые помогали отмыть большое количество денег» «фактически № 1 Management Company и Sportbank LLC основную часть прибыли получает за счет уклонения от уплаты налогов и отмывания денег» «Как пример, выдача микрокредитов. Под их видом легализуют доходы от финансовой деятельности. Такая схема позволяет [PERSON] получать незаконный доход» «У [PERSON] - двойное гражданство, украинское и российское» « Сегодня [PERSON] является российским банкиром, который осуществляет деятельность на территории рф» «Он создал высокодоходную финтех-компанию с единственной целью, чтобы отмывать деньги от нелегальных и полулегальных схем игорного бизнеса» «Непосредственно во время полномасштабной войны он отмывает миллионы долларов для российских преступных организаций через Sportbank и № 1 Management Company» « [PERSON] - тайный российский банкир, который создал высокодоходные финтех-предприятия» «Резюмируя, [PERSON] - тайный российский банкир» «[PERSON] сотрудничает с бывшим высокопоставленным чиновником «Газпромбанка» [PERSON] » Вважаючи зазначену вище інформацію недостовірною, такою що грубо порушує особисті немайнові права заявника на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, останній звернувся за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду із заявою про визнання такої інформації недостовірною та її спростуванн. В обґрунтування своєї заяви заявник стверджує, що недостовірною та такою, що завдає шкоди його честі та гідності є зазначено у статті інформація про те, що заявником було вчинено кримінальні правопорушення, які полягають в ухиленні від сплати податків (стаття 212 (ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів) Кримінального кодексу України) та відмиванні (легалізації) майна, одержаного злочинним шляхом (стаття 209 (легалізація (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом) Кримінального кодексу України), інформація про наявність у заявника громадянства російської федерації, а також щодо того, що заявник співпрацює з [PERSON] . При цьому заявник зауважив, що оскільки у статті не зазначений автор, а також неможливо встановити власника сайту, то захист його прав може здійснюватися тільки в рамках окремого провадження. На підставі викладеного заявник просив суд встановити факт недостовірності інформації наступного змісту: «Для увеличения прибыли компании от букмекерской деятельности, [PERSON] начал разрабатывать план вывода средств в офшоры для чего использовал собственные системы платежей, которые помогали отмыть большое количество денег» «фактически № 1 Management Company и Sportbank LLC основную часть прибыли получает за счет уклонения от уплаты налогов и отмывания денег» «Как пример, выдача микрокредитов. Под их видом легализуют доходы от финансовой деятельности. Такая схема позволяет [PERSON] получать незаконный доход» «У [PERSON] - двойное гражданство, украинское и российское» « Сегодня [PERSON] является российским банкиром, который осуществляет деятельность на территории рф » «Он создал высокодоходную финтех-компанию с единственной целью, чтобы отмывать деньги от нелегальных и полулегальных схем игорного бизнеса» «Непосредственно во время полномасштабной войны он отмывает миллионы долларов для российских преступных организаций через Sportbank и № 1 Management Company» « [PERSON] - тайный российский банкир, который создал высокодоходные финтех-предприятия» «Резюмируя, [PERSON] - тайный российский банкир» «[PERSON] сотрудничает с бывшим высокопоставленным чиновником «Газпромбанка» [PERSON] » поширеної у статті під назвою « [INFO] », яка розміщена на сайті [INFO] , а саме за посиланням [INFO] та спростувати її. 14 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито окреме провадження. В судовому засіданні представник заявника підтвердила обставини, що викладені в заяві про встановлення факту, вказуючи на те, що інформація, викладена у статті є неправдивою та шкодить честі, гідності та діловій репутації заявника і шкодить встановлювати ділові зв`язки, вказуючи на те, що до суду надані належні та допустимі докази заявником, а саме відповіді з правоохоронних органів, які спростовують інформацію, що розміщена на вказаних вище сайтах Заслухавши представника заявника, дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч.1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої, четвертої ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 12, 13 постанови від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до абзацу третього частини четвертої ст. 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 р. у справі № 904/4494/18 зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до пунктів 5 та 15 частини першої статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту та/або облікового запису власника такого веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом; власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу. Дослідивши статтю, розміщену на сайті https://euromoneys.com/, а саме за посиланням [INFO], судом встановлено, що автор статті у ній не зазначений. Крім того, заявник надав Довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 28.10.2024 № 210/2024-Д, видану Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес». З даної довідки вбачається, що на веб-сайті https://euromoneys.com відсутні будь-які ідентифікатори (відомості про особу, від імені якої здійснюється інформаційне наповнення веб-сайту, зокрема, його адреса, телефон, адреса електронної пошти тощо), які б дозволили встановити особу власника веб-сайту. У довідці зазначається, що Домен .СОМ є загальним доменом верхнього рівня, який був первісно призначений для реєстрації доменних імен комерційних організацій. Наразі цей домен використовується без обмежень. Він не належить до публічних доменів українського сегменту мережі Інтернет. Оператором реєстру СОМ є компанія Verisign (https://www.verisign.com/), яка забезпечує реєстрацію доменних імен в домені .СОМ на підставі даних, отриманих від реєстраторів доменних імен, акредитованих Корпорацією по управлінню доменними іменами та ІР-адресами (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers, ICANN), відповідно до попередньо поданих останнім заявок реєстрантів доменних імен. Тобто, компанія Verisign не приймає заявки на реєстрацію доменних імен безпосередньо від реєстрантів доменних імен. Реєстрація (делегування) доменного імені здійснюється для адресації веб-сайту таким доменним іменем. Тільки реєстрант доменного імені отримує від реєстратора доменного імені дані доступу для управління доменним іменем, та відповідно тільки він чи уповноважені ним особи, відповідальні за здійснення адміністративних/технічних функцій щодо такого доменного імені, мають можливість здійснювати налаштування/зміну адресації доменного імені шляхом: визначення/зміни ІР-адрес (-и), яким/якій відповідає доменне ім`я; визначення/зміни ns-серверів доменного імені; визначення/зміни серверів електронної пошти; встановлення перенаправлення (редиректу) на інше доменне ім`я тощо. Право користування доменним іменем може бути передано реєстрантом доменного імені іншій особі. З довідки висновується, що на практиці може мати місце ситуація коли особа реєстранта доменного імені, отримувача послуг хостингу та володільця облікового запису може як співпадати так і не співпадати. Наголошується на знеособленості даних реєстратора. Відповідно до Свідоцтва про акредитацію, яким ОП «Український мережевий інформаційний центр» підтверджено компетентність ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» у здійснення ним функцій з проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі інтернет з видачею Експертних висновків, а також видачі довідок з відомостями про власників веб-сайтів/реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення відповідно до Договору про акредитацію від 08.05.2019 р. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про не можливість встановити автора статті, власника веб-сайту або реєстранта доменного імені, з огляду на що заявник має право на звернення до суду за правилами окремого провадження. Відтак, реалізація права на захист честі, гідності та ділової репутації заявника залежить від встановлення судом факту недостовірності інформації, яка була поширена у статті під назвою « [INFO] », яка розміщена на сайті [INFO] , а саме за посиланням [INFO] та її спростування. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а частиною другою статті 32 - що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, наведені вище обмеження свободи слова, якщо вони ґрунтуються на відповідних законодавчих нормах, відповідають Конституції України, Конвенції та переслідують легітимну ціль, зокрема недопущення порушення прав інших осіб, у тому числі прав на повагу до честі, гідності та репутації. Згідно зі статтею 200 ЦК України та статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. У пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність, розумність; У частині другій та третій статті 13 ЦК України закріплено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині ; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; У статті 302 ЦК України ідеться про те, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Відповідно до статтей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації. Право на поширення інформації про іншу особу пов`язується з обов`язком перевірити достовірність такої інформації, а також зустрічним правом особи, про яку поширюється інформація, вимагати поваги до її честі, гідності та ділової репутації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 р. у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №757/43705/19-ц негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 07.07.1986 у справі «Лінгенс проти Австрії» необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На відміну від інформації оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію») Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби. Отже, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 р. по справі № 927/791/18. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Таким чином, недостовірною інформацією можуть бути виключно фактичні твердження, які можуть бути перевірені та встановлені, в той час як поширення суджень є правом кожної особи і не може бути обмежене. Судом встановлено, що на сайті https://euromoneys.com/, доступ до якого є вільним для необмеженого кола осіб, за посиланням [INFO] було розміщено статтю під назвою: «Как российский банкир [PERSON] отмывает деньги в Украине». Дана стаття містить, зокрема, такий зміст: «Для увеличения прибыли компании от букмекерской деятельности, [PERSON] начал разрабатывать план вывода средств в офшоры для чего использовал собственные системы платежей, которые помогали отмыть большое количество денег» «фактически № 1 Management Company и Sportbank LLC основную часть прибыли получает за счет уклонения от уплаты налогов и отмывания денег» «Как пример, выдача микрокредитов. Под их видом легализуют доходы от финансовой деятельности. Такая схема позволяет [PERSON] получать незаконный доход» «Он создал высокодоходную финтех-компанию с единственной целью, чтобы отмывать деньги от нелегальных и полулегальных схем игорного бизнеса» «Непосредственно во время полномасштабной войны он отмывает миллионы долларов для российских преступных организаций через Sportbank и № 1 Management Company». Даний зміст статті зводиться до того, що заявник здійснював легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом та ухилення від сплати податків, зборів, що підпадає під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених відповідно ст. 209 та 212 КК України. Оскільки інформація містить в собі твердження про вчинення заявником кримінальних правопорушень, така інформація є негативною. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частина десята статті 83 ЦПК України). Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи (частини третя та четверта статті 102 ЦПК України). У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частини шоста та сьома статті 102 ЦПК України). Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України). Згідно Висновку експерта №15239 складеним 30.10.2024 р. ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи висловлювання «Для увеличения прибыли компании от букмекерской деятельности, [PERSON] начал разрабатывать план вывода средств в офшоры для чего использовал собственные системы платежей, которые помогали отмыть большое количество денег» (с. 13 Висновку); «фактически № 1 Management Company и Sportbank LLC основную часть прибыли получает за счет уклонения от уплаты налогов и отмывания денег» (с. 15 Висновку); «Как пример, выдача микрокредитов. Под их видом легализуют доходы от финансовой деятельности. Такая схема позволяет [PERSON] получать незаконный доход» (с. 15 Висновку); «Он создал высокодоходную финтех-компанию с единственной целью, чтобы отмывать деньги от нелегальных и полулегальных схем игорного бизнеса» (с. 16 Висновку) ; «Непосредственно во время полномасштабной войны он отмывает миллионы долларов для российских преступных организаций через Sportbank и № 1 Management Company» (с. 17 Висновку) є інформацією негативного характеру та викладена у формі фактичних тверджень, не носить оціночний характер, а отже може бути перевірена та визнана судом недосовірною і відповідно спростованою. Суд, дослідивши даний висновок експерта, не вбачає підстав для його відхилення. Таким чином, доведеною є обставина, що твердження «Для увеличения прибыли компании от букмекерской деятельности, [PERSON] начал разрабатывать план вывода средств в офшоры для чего использовал собственные системы платежей, которые помогали отмыть большое количество денег» (с. 13 Висновку); «фактически № 1 Management Company и Sportbank LLC основную часть прибыли получает за счет уклонения от уплаты налогов и отмывания денег» (с. 15 Висновку); «Как пример, выдача микрокредитов. Под их видом легализуют доходы от финансовой деятельности. Такая схема позволяет [PERSON] получать незаконный доход» (с. 15 Висновку); «Он создал высокодоходную финтех-компанию с единственной целью, чтобы отмывать деньги от нелегальных и полулегальных схем игорного бизнеса» (с. 16 Висновку) ; «Непосредственно во время полномасштабной войны он отмывает миллионы долларов для российских преступных организаций через Sportbank и №1 Management Company» (с. 17 Висновку) висловлені у формі фактичних тверджень та можуть бути спростовані. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Водночас, у частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, який у рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. Європейський суд з прав людини також констатував, що має проводитися вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmer v. Germany, 54, 56, Nestak v. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilov and Others v. Russia, № 2947/06 від 24.04.2008). У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Такий висновок був зроблений у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 р. у справі № 577/1629/20. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. Ураховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Досудове розслідування злочинів здійснюється відповідно до положень КПК України (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), про початок його здійснення чи наявність кримінального провадження щодо конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. При цьому вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 577/4402/19-ц, від 07.07.2021 у справі № 537/3205/17. З витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Міністерства внутрішніх справ України, сформованим станом на 14.10.2024 вбачається відсутність відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості та про розшук громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця Галицинове. З листа від 21.10.2024 р. № 25/3-1734вих24, наданого у відповідь на адвокатський запит Офісом Генерального прокурора вбачається, що за результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 15.10.2024 р. кримінальних проваджень, в яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності як підозрюваного, обвинуваченого, не встановлено. Крім того, з відомостей свідоцтва на торговельну марку «sportbank», яке було зареєстровано 12.05.2019 за № [NUMBER] вбачається, що власниками даної торговельної марки є ТОВ «ДТ НЕТВОРК» та ТОВ «ДИВОТЕК», кінцевим бенефіціарним власником яких є Заявник. У листах від 21.01.2025 №25/3-83вих25, 25/3-82вих25 у відповідь на адвокатські запити Офісом Генерального прокурора надано відомості про те, що за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 17.01.2025 кримінальних проваджень, в яких містяться дані про можливе застосування заходів кримінально-правового характеру до юридичних осіб ТОВ «ДИВОТЕК» та ТОВ «ДТ НЕТВОРК», не встановлено. У статті не наводиться відомостей, які б свідчили про наявність відкритих кримінальних проваджень щодо заявника, а також вироків, якими б було встановлено факт вчинення заявником або юридичними особами, учасником яких є заявник кримінальних правопорушень, які полягають в ухиленні від сплати податків та відмиванні (легалізації) майна, одержаного злочинним шляхом. З огляду на це суд доходить висновку про те, що інформація, наведена в статті щодо вчинення відповідних правопорушень є недостовірною та підлягає спростуванню. Судом також встановлено, що стаття містить наступну інформацію: «У [PERSON] - двойное гражданство, украинское и российское» «Сегодня [PERSON] является российским банкиром, который осуществляет деятельность на территории рф» «[PERSON] - тайный российский банкир, который создал высокодоходные финтех-предприятия» «Резюмируя, [PERSON] - тайный российский банкир». У висновку експерта № 15239 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складеним 30.10.2024 ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», якому вже надавалася оцінка, міститься висновок, що твердження «У [PERSON] - двойное гражданство, украинское и российское» (с. 15 Висновку); «Сегодня [PERSON] является российским банкиром, который осуществляет деятельность на территории рф» (с. 16 Висновку); «[PERSON] - тайный российский банкир, который создал высокодоходные финтех-предприятия» (с. 17 Висновку); «Резюмируя, [PERSON] - тайный российский банкир» (с. 17 Висновку) є фактичними твердженнями. Відповідно, такі твердження можуть бути перевірені на достовірність та спростовані. Дані твердження зводяться фактично до поширення інформації про наявність у заявника другого громадянства, яким є громадянство російської федерації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно з частиною першою статті 2 вказаного закону законодавство України про громадянство ґрунтується на принцип і зокрема єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство» підставами для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Як вбачається з листа Державної міграційної служби України № 6.4-10974/2-24 від 07.11.2024 за інформацією УДМС у Сумській області, [PERSON] , [INFO] , є громадянином України відповідно до статті 3 закону України «Про громадянство України». За обліками територіальних органів ДМС (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в м. Севастополь), процедура втрати громадянства України щодо [PERSON] , [INFO] , ДМС не ініціювалася. Листом Служби безпеки України від 14.01.2025 зазначається, що згідно з п. 104 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 Про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган Державної міграційної служби України. Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України. У разі необхідності територіальний орган Державної міграційної служби України може звернутися до органів Служби безпеки України для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи Служби безпеки України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення. Служба безпеки України зазначила, що в разі надходження від вищезазначеного компетентного органу запиту щодо наявності підстав для втрати громадянства особою, він буде розглянутий Службою безпеки України у відповідності до вимог чинного законодавства України. Враховуючи дані докази, слід дійти висновку, що заявник станом на момент розгляду справи є громадянином України і відсутні відомості про те, що таке громадянство ним втрачалося або ж набувалося громадянство зокрема російської федерації. З огляду на це суд вважає доведеною обставину, що інформація, поширена в статті щодо наявності у заявника громадянства російської федерації є недостовірною та підлягає спростуванню. Судом також встановлено, що у статті міститься інформація про те, що «[PERSON] сотрудничает с бывшим высокопоставленным чиновником «Газпромбанка» [PERSON] ». У висновку експерта №15239 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складеним 30.10.2024 ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», якому вже надавалася оцінка, міститься висновок, що дане твердження є фактичним і не є оціночним судженням, з огляду на що суд доходить висновку про те, що таке твердження може бути спростоване. При цьому під значенням слова «співробітництво» слід розуміти сукупність взаємовідносин, спрямованих на встановлення і поглиблення економічних, соціальних, науково-технічних, екологічних, культурних та інших відносин між суб`єктами таких відносин. Водночас, пов`язаність осіб можна встановити на основі фактів і обставин, що одна юридична або фізична особа здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями іншої юридичної особи, утворення без статусу юридичної особи та/або що та сама фізична або юридична особа здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями кожної юридичної особи та/або утворення без статусу юридичної особи. У статті зазначається, що співробітництво відбувається через платформу SteadyPay. В той же час, судом встановлено, що компанія SteadyPay є юридичною особою, зареєстрованою за правом Великобританії. З витягу з реєстру компаній Великобританії «Company House», нотаріально завірений переклад якої був наданий заявником вбачається, що [PERSON] не є засновником, учасником чи бенефіціаром Steadypay. Інших даних, які б підтверджували те, що між заявником та [PERSON] існують зв`язки, які б підпадали під ознаки співробітництва судом не встановлено. У зв`язку з цим, суд доходить висновку про те, що інформація, наведена в статті щодо співробітництва є недостовірною та підлягає спростуванню. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заяви про визнання інформації недостовірної та її спростування.

Outcome: approved