Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

22\~січня 2025\~року позивач\~АТ КБ\~«Приватбанк» звернувся\~до суду\~із позовною\~заявою до\~відповідача [PERSON] ,\~в якій\~прохає стягнути\~заборгованість за\~кредитним договором\~№ б/н\~від 03\~лютого 2022\~року,\~станом на\~06\~січня 2025\~року,\~у сумі\~33897\~гривень 06\~копійок,\~яка складається\~із заборгованості\~за тілом\~кредиту у\~сумі 29536\~гривень 56\~копійок та\~заборгованості за\~відсотками у\~сумі 4360\~гривень 50\~копійок (а.\~с.\~1-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13 серпня 2020 року У подальшому відповідач виявив бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою», ознайомившись із актуальними умовами кредитування, 03 лютого 2022 року відповідач, за допомогою OTP пароля, підписав Паспорт кредиту та кредитний договір про надання строкового кредиту у розмірі 32300 гривень, шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок, строком на 36 місяців, із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18 % річних. Також зазначено, що відповідачем було підписано Графік кредиту. Таким чином, позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах наданої суми кредиту. Однак відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, оскільки не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Внаслідок цього, станом 06 січня 2025 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 37854 гривні 35 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 33897 гривень 06 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 29536 гривень 56 копійок та заборгованості за відсотками у сумі 4360 гривень 50 копійок. Ухвалою суду від 28 січня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 30 хвилин 19 лютого 2025 року (а. с. 59), яка надіслана учасникам справи 28 січня 2025 року за вихідним № 2286/25-вих/2/204/1513/25 (а. с. 60). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а. с. 85). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 91), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 07 лютого 2022 року відповідач підписав заяву позивача № б/н від 07 лютого 2022 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до анкети-заяви, відповідач погодився з тим, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а. с. 28-35). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом 06 січня 2025 року, за відповідачем перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 33897\~гривень 06\~копійок,\~яка складається\~із заборгованості\~за тілом\~кредиту у\~сумі 29536\~гривень 56\~копійок та\~заборгованості за\~відсотками у\~сумі 4360\~гривень 50\~копійок (а. с. 24-25). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. За приписами ст. ст. 526, 530, 610, та ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Так, судом встановлено, що 13 серпня 2020 року відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13 серпня 2020 року (а. с. 28-35). Як вбачається з п. 3 вказаної заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «КБ «Приватбанк», сторони між собою узгодили, що при наданні Банком будь-яких послуг Клієнту, в т. ч. але не виключно, послуг з переказу коштів, укладення між сторонами Кредитних договорів та будь-яких інших правочинів використання простого електронного підпису. Сторони визнають простим електронним підписом так способи підписів Клієнта: ОТР-пароль, QR-код, підпис стилусом на планшеті у відділенні Банку. Кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо у програмних комплексах. Мобільних додатках або на офіційних сайтах Банку у мережі Інтернет, де Клієнту надається технічна можливість ознайомитись з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір. Сторони визнають правочин у вигляді електронних документів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для Сторін та такими, що не потребують додаткових підтверджень. Крім того, 03 лютого 2022 року між відповідачем та АТ «КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № б/н (а. с. 37-42), відповідно до умов якого відповідачу надано строковий кредит у сумі 32300 гривень, строком на 36 місяців, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 1,5 % на місяць (18 % річних), реальною річною ставкою 37 %. Вказаний кредитний договір підписаний відповідачем стилусом на планшеті у відділенні Банку (а. с. 42), тобто, підписуючи в електронному вигляді даний кредитний договір, відповідач погодився зі всіма його умовами, в тому числі і з графіком платежів (а. с. 43-44). Відповідно до вимог ст.\~638\~ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Отже, як встановлено судом, сторони узгодили те, що підписання Заяви та кредитного договору буде в електронному вигляді, в даному випадку заява про приєднання до Умов та правил та кредитний договір були підписані відповідачем стилусом на планшеті у відділенні Банку (а. с. 28-35, 37-42), тобто, підписуючи в електронному вигляді дану заяву та кредитний договір, відповідач погодився зі всіма їхніми умовами. Так, пунктом 1 кредитного договору визначено, що кредит надається строком на 36 місяців, а його погашення здійснюється щомісяця рівними частинами (1381 гривня 732 копійки) згідно графіку платежів. Відповідно до графіку платежів (а. с. 43-44), перший платіж по кредиту 03 березня 2022 року, а останній 03 лютого 2025 року. У пункті 3.3.2 вказаного кредитного договору погодили те, що банк, на свій розсуд, має право змінити умови видачі та надання кредиту вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди за користування, виконання інших зобов`язань за кредитом у повному обсязі шляхом надсилання повідомлення. При цьому, згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦКУ за зобов`язаннями, терміни виконання яких не настали, терміни вважаються такими, що настали в зазначену у повідомлені дату. В цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін користування ним, повністю виконати інші зобов`язання за кредитом. В той же час, у п. 4.4 цього договору, сторони дійшли згоди, зокрема, що у разі; неповернення позичальником кредиту в строк, визначений у графіку, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку; якщо позичальник не виконав вимогу банку щодо усунення порушення, в порядку передбаченому п. 3.3.2 цього договору, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку, встановленого вимогою банку позичальник зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦПК України встановлюються за домовленістю сторін у подвійних процентах, розмір яких визначений відповідно до розділу 1 «Істотні умови кредитування» цього договору. Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту та зміну строку виконання основного зобов`язання. З огляду на викладене, зважаючи на те, що обумовлена в пункті 3.3.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом (дострокове повернення кредиту), однак доказів виконання вимог щодо надіслання відповідачу письмової вимоги про дострокове повернення боргу, позивачем суду не надано, суд доходить висновку про те, що в позичальника відсутній обов`язок дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення цього позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 03 лютого 2022 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст. 141\~ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed