Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

\~\~ У листопаді 2024 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Комунального підприємства «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12 червня 2023 року КП «ЖВК`ДОР», як виконавцем та відповідачем [PERSON] , як споживачем, було укладено Договір про надання послуг водопостачання та водовідведення. Пунктом 6 зазначеного договору, КП «ЖВК» ДОР» взяло на себе зобов`язання надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги централізованого питного водопостачання та водовідведення, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах даного договору. КП «ЖВК`ДОР» взяті на себе зобов`язання виконувало в повному обсязі в той час як відповідач не регулярно і не в повному обсязі здійснював оплату за надані послуги. Систематичне невиконання відповідачем обов`язків по сплаті послуг з водопостачання та водовідведення призвело до утворення значної заборгованості. Станом на 01 листопада 2024 року заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] за надані послуги водопостачання та водовідведення складає 15 560,98 грн, які позивач просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2024 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Позивач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін повідомлений належним чином, заперечень щодо розгляду справи без повідомлення сторін не подав. 03 січня 2025 року від представника відповідача - адвоката Абрамова В.В. на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог та просить відмовити позивачу у задоволенні позову виходячи з такого. Так в позовній заяві позивач посилається на факт укладання 12 червня 2023 року договору на надання послуг водопостачання та водовідведення по квартирі [ADDRESS] , проте [PERSON] такий договір не укладала, заяву приєднання не підписувала. Також зазначає що не є власником вказаної квартири починаючи з 15 жовтня 2020 року. Крім того, відповідачка разом із дітьми проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з 12 червня 2018 року. Так, вказані обставини, на дату подання позовної заяви позивачу були відомі, проте останній звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01 березня 2022 року по 01 листопада 2024 року. Також [PERSON] звертає увагу суду, що не підписувала заяву приєднання, яка міститься в матеріалах справи, а підпис в такій заяві є підробним. Припускає, що не відома на цей час особа , яка працює в КП «Жовтоводський водоканал» поставила підпис 12 червня 2023 року замість [PERSON] . Але, цій особі не могло бути відомо, що [PERSON] станом на 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 роки має інший підпис. Оскільки такі протиправні дії (підробка доказу) для відповідача [PERSON] мають негативні наслідки, то відповідно до ст. 262 ЦПК України просить винести окрему ухвалу у зв`язку із підробкою доказу та направити таку ухвалу до ВП № 5 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. 21 січня 2025 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач користується наданими послугами. Крім того вважає, що доказів того, що відповідач не є власником спірної квартири не надано ані суду ані позивачу. Прсоить суд задовольнити позовні симоги та поновити стрко на для подання відповіді ан відзив. 27 січня 2025 року від представника відповідача, адвоката Абрамова В.В. до суду надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, в яких звернуто увагу на те, що відповідь на відзив надійшла з порушенням строку, який визначено судом, а тому представник відповідача просив суд залишити відповідь на відзив без розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що відповідно до п.2 рішення Жовтоводського міськвиконкому від 20.01.1999 р. №35 функції по збору платежів від населення за послуги водопостачання та водовідведення від Жовтоводського ВЖРЕО було передано ДКП ЕВКГ «Енерговодоканал» правонаступником якого є ОКП «Жовтоводський водоканал», а правонаступником останнього є комунальне підприємство «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради». (а.с.18) Згідно долученого відповідачем до матеріалів справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 жовтян 3023 року, власником квартири [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2194557312107) являється [PERSON] Як стверджує позивач, та заперечує відповідач, 12 березня 2023 року між КП «ЖВР» ДОР» та відповідачем [PERSON] було укладено договір на надання послуг водопостачання та водовідведення. Згідно розрахунку за спожиті послуги перед КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради за період з 01 березня 2022 року по 01 листопада 2024 року по квартирі [ADDRESS] , сума заборгованості складає 17363,82 грн, з яких: 15560,98 грн заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення за період 01 березня 2022 року по 01 листопада 2024 року; 999,83 грн інфляційні втрати та 341,23 грн три відсотки річних; 461,78 пені. Згідно витягу з реєстру територіальної громади, [PERSON] з 12 червня 2018 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Спір між сторонами виник з приводу належної оплати комунальних послуг, що надавав позивач. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно зі ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). При зверненні до суду, позивачем пред`явлені вимоги мотивовані тим, що відповідач [PERSON] є споживачем послуг за адресою [ADDRESS] , 12 червня 2023 року уклала договір про надання послуг водопостачання та водовідведення проте, оплату за надані послуги не здійснює, внаслідок чого станом на 01 листопада 2024 року заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] складає 15560,98 грн. Разом з тим, згідно даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві сумісної власності(1/2 частка) [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування № 2157 від 07.12.2011 року. Згідно договору дарування частки квартири від 15 жовтня 2020 року, дарувальник [PERSON] передала у власність обдарованого [PERSON] безоплатно частку квартири загальною площею 53,4 кв.м., яка розташована за за адресою [ADDRESS] . Отже, починаючи з 15 жовтня 2020 року одноосібним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . При цьому згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги утворилась з 01 березня 2022 року, в той час як квартира з 15 жовтня 2020 року не належить відповідачу. В ухвалі ВССУ від 20.11.2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач [PERSON] з 15 жовтня 2020 року не являється власником квартири [ADDRESS] , в той час як позивач просить стягнути заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення, які утворилися за період починаючи з 01 березня 2022 року, в який [PERSON] власником квартири вже не являвся. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не може виступати належним відповідачем у даному спорі. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Щодо витрат відповідача, пов`язаних із правничою допомогою адвоката суд, з урахуванням вимог ст. 137\~ЦПК України, вважає, що витрати на правничу допомогу адвоката Абрамова В.В., який представляє інтереси [PERSON] та понесені останнім пов`язані з даною справою, є співмірними з складністю та об`ємом виконаної роботи, підтверджені належними та допустимими доказами, яких в сукупності достатньо для підтвердження витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про постановлення окремої ухвали суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окремі ухвали - це процесуальний засіб реагування суду на виявлені ним під час розгляду справи порушення з метою усунення існуючих причин та умов, що сприяли порушенню та попередженню таких порушень у майбутньому. Постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності відповідних клопотань учасників справи. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком. Тобто, окрему ухвалу суд постановляє за власною ініціативою. Особи, які беруть участь у справі, позбавлені можливості вимагати винесення окремої ухвали, проте вони можуть звернути увагу суду на наявність обставин, що, на їхню думку, свідчать про необхідність постановлення окремої ухвали. Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає. На думку суду, представником відповідачки у поданому клопотанні не наведено достатніх підстав та доводів для постановлення окремої ухвали, судом не встановлено достатніх даних для висновку про наявність порушень законодавства, які містять ознаки правопорушення. Таким чином, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали слід відмовити.

Outcome: approved