Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю Профіт Файненс, звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з останнього заборгованість у розмірі 33811 грн. 16 коп., в тому числі: основна сума заборгованості 11128 грн. 84 коп., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту 21014 грн.17 коп., сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 577 грн. 56 коп., сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1090 грн. 59 коп., з тих підстав, що відповідач добровільно не виконав зобов`язання за кредитним договором. Відповідач у наданий судом строк та станом на 25 квітня 2025\~ року своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався, однак за змістом поданої заяви\~ проти позову заперечує повністю (а.с. 43), крім того подав клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 64-65, 68). Позивач проти клопотання про застосування строку позовної давності заперечив (а.с.78-84). У відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно правил ч. 6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає\~ задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що згідно із заявою № 002-18788-141212 від 14 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у сумі 25 000,00 грн, строком на 48 місяців. Розмір процентної ставки становить 9,99% річних, процентна ставка є фіксованою. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 3,49% в місяць. (а.с.6, 7, 9, 10). Між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» був укладений Договір № 2253/К від 02.06.2020 про відступлення прав вимог з додатками до нього, відповідно до якого право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором відступлено позивачу. Відповідно до п. 1. Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) тощо, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору (а.с.12-14). Відповідно до Витягу з Додатку №1 до Договору 2253/К про відступлення права вимоги від 02.06.2020,\~ ТОВ «Профіт Файненс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , датою отримання кредиту є 14.12.2012, дата погашення кредиту 13.12.2016, основна заборгованість за тілом кредиту 32143 грн. 01 коп., в тому числі: основна сума заборгованості 11128 грн. 84 коп., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту 21014 грн. 17 коп. (а.с.15). Відповідно до ст.1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі". При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що сторони не ставили питання про розірвання договору від 14 грудня 2012 року, таким чином між позивачем та первісним кредитором виникли цивільні права та обов`язки, які вони врегулювали вказаним договором. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] не оспорював договір позики, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК», не надав суду доказів, що кредитний договір укладений проти його справжньої волі. Від [PERSON] надійшли заперечення про те, що за вказаним кредитним договором в нього мається заборгованість в сумі 33811 грн. 16 коп. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, протилежне, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. З наданого позивачем витягу з Додатку №1 до Договору 2253/К про відступлення права вимоги від 02.06.2020, вбачається, що відповідач не погасив взятий ним кредит, не сплатив відсотків. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем, відповідно до умов кредитного договору, що був укладений між первісним кредитором ПАТ «Дельта Банк»: № 002-18788-141212 від 14 грудня 2012 року та [PERSON] . Суд визнає, що невиконанням умов договору позики порушені права нового кредитора у зобов`язанні, тому позивач має право вимагати повернення позичальником основного боргу (позики) за тілом кредиту 11128 грн. 84 коп. та заборгованість за нарахованими процентами по кредиту 21014 грн.17 коп. Водночас, позивач просить суд стягнути суму 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 577 грн. 56 коп., суму 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1090 грн. 59 коп., проте позивачем не долучено до матеріалів справи відомостей про те, що відповідач\~ [PERSON] як боржник, згідно п. 3 Договору №2253/К «Про відступлення прав вимоги» повідомлений про відступлення прав вимоги, оскільки згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Отже, в силу ст. 516 ЦК України, вимоги в частині стягнення суми 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 577 грн. 56 коп., суми 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 1090 грн. 59 коп.,\~ які нараховані ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу, що заявлена сума заборгованості за відсотками нарахована первісним кредитором ПАТ «Дельта Банк», про що свідчить витяг з Додатку №1 до Договору 2253/К про відступлення права вимоги від 02.06.2020 (а.с.15). Таким чином, суд приходить до висновку про достатність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним № 002-18788-141212 від 14 грудня 2012 року основного боргу (позики) за тілом кредиту 11128 грн. 84 коп. та заборгованість за нарахованими процентами по кредиту 21014 грн.17 коп. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі впливом строку виконання. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід сформульований Великою Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10 цс 18. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четвертастатті 267 ЦК України). Судом встановлено, що з метою отримання банківських послуг, відповідач звернувся до ПАТ «Дельта Банк» та підписав заяву № 002-18788-141212 від 14 грудня 2012 року та отримав кредит у сумі 25000 грн. строком на 48 місяців до 13 грудня 2016 року. Тому саме з 13 грудня\~ 2016 року ПАТ «Дельта Банк» мав дізнатися про порушення своїх прав, що були допущені відповідачем у зв`язку з непогашенням кредиту, а, отже, загальний строк позовної давності сплив 13 грудня 2019 року. При цьому, умови договору не містять домовленості сторін про збільшення строку позовної давності, відповідно до положень ст. 259 ЦПК України. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Отже, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, ПАТ «Дельта Банк» мав право від дня завершення строку кредиту 13 грудня 2016 року та протягом наступних трьох років, звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Однак, позовну заяву подано до суду лише 24 вересня 2024\~ року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. 02 червня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» відступило своє право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором для ТОВ ««Профіт Файненс» на підставі договору відступлення прав вимоги № 2253/К. Відповідно до ч.1ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Уклавши договір відступлення прав вимоги, позивач набув права вимоги щодо [PERSON] по спірному кредитному договору, але пропустив строк позовної давності на пред`явлення позову до відповідача, оскільки такий строк був пропущений попереднім кредитором. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто позивач, як набувач прав кредитора (новий кредитор), за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про пропуск строку позовної давності станом на час укладення договору відступлення прав вимоги. Таким чином, позивач міг передбачити обсяг прав, що перейде до нього в разі укладення договору про відступлення права вимоги, однак не здійснив достатньої належної обачності при укладенні договору. Суд зауважує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до заявлених вимог. Платіжну інструкцію від 17 вересня 2024 року про ніби то сплату відповідачем 195 грн.\~ в рахунок часткового погашення боргу (а.с. 84) суд не приймає до уваги . Позивач звернувся з позовом до суду 24 вересня 2024 року. За змістом ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Платіжну інструкцію від 17 вересня 2024 року як на доказ, який посилається позивач, останній подав до суду 4.02.2025 року . Суд не визнавав поважними причин неподання позивачем зазначеного доказу та не встановлював додаткового строку для подання вказаного доказу. Позивач, який є володільцем зазначеного доказу, не обґрунтував неможливість його подання з причин , що не залежали від його волі. Крім того суд враховуючи положення пункту 6 статті 3 ЦК України, за змістом якого дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, позивач знаючи, що звертається до суду поза межами строків давності, не надав суду зазначений ним доказ. Враховуючи те, що відповідач позов не визнає і така позиція його була незмінна\~ з початку розгляду справи, в суду виникають сумніви в сплаті відповідачем 17 вересня 2024 року 195 грн.\~ в рахунок часткового погашення боргу безпосередньо перед подачею позову до суду 24 вересня 2024 року, крім того, суд враховує те , що\~ позивач є жителем м. Кролевець (а.с. 24), а сплата відбулася в м. Дніпро , платник ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ», надавач платіжних послуг отримувача\~ ПАТ «БАНК ВОСТОК». На підставі викладеного, до спірних правовідносин слід застосувати наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові, оскільки представником позивача не подано заяви про поновлення такого строку, не надано доказів поважності причин пропущення строку позовної давності, тому відсутні підстави для його поновлення. Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, провадження № 14-25цс24). Процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19, провадження № 11-24апп21). Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 у справі «ТОВ «Фріда» проти України»). Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010). Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Інші доводи представника позивача, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ст. 256, 257, 261, 266 , 1048 ЦК України ,

Outcome: dismissed