Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

У проваджені Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування. Так, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що розслідування у кримінальному провадженні №12017220280000990 від 06.07.2017 за ч.4 ст. 296 КПК України, яке перебуває у СВ Дергачівського\~ВП ГУНП\~в Харківській та в якому його визнано потерпілим, проводиться неефективно та формально, позивач змушений особисто займатись розслідуванням та подавати клопотання про тимчасовий доступ до речей слідчому судді, а також про проведення слідчих дій. Вважає, що слідчим та прокурором процесуальним керівником не проводять якісно досудове розслідування та процесуальне керівництво та вважає, що вищезазначеним йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в 500\~000 грн, яку просить стягнути з Державного бюджету на його користь. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.12.2017 відкрито провадження у справі. Відповідачами представниками Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківської обласної прокуратури подано відзиви на позовну заяву, в яких просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником позивача адвокатом Бондаренко Я.С. подано відповідь на відзив в якому зазначив, що наявні всі докази та обставини для задоволення позову. Представником відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області через канцелярію суду подано відзив, в якому останній зазначає, що територіальні органи Державної казначейської служби України не мають повноважень на стягнення моральної чи матеріальної шкоди з Державного бюджету та просить відмовити в задоволенні позову, оскільки стягнення коштів на відшкодування шкоди з Державного бюджету України Головним управлінням є незаконним та необґрунтованим. Ухвалою від 19.03.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби в Харківській області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, будь-яких клопотань не надав. Представник відповідача Харківської обласної прокуратури Мельничук О.А. в судове засідання з`явилась, підтримала відзив на позовну та просила відмовити у позові повністю у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки матеріали справи не містять доказів ані заподіяння моральної шкоди позивачу, ані обґрунтованості розміру такої шкоди, ані протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. Також зазначила, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами наступне. СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12017220280000990 від 06.07.2017 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.07.2017 о 17.04 невідомі особи, знаходячись на автомобільній стоянці поблизу магазину «Метро», за адресою: вул. Кільцева, 8, смт. Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області, спричинили тілесні ушкодження [PERSON] . У вказаному кримінальному проваджені [PERSON] 07.07.2017 року визнано потерпілим. Позивач звернувся до суду, обґрунтовуючи свій позов тим, що слідчим Мирошніковою I.A. досудове розслідування проводилось неефективно та формально, змушений особисто займатись розслідуванням та подавати клопотання про тимчасовий доступ до речей слідчому судді, а також подавати клопотання слідчому про проведення слідчих дій. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,\~ст. 1176 ЦК України. Згідно із ч. 2\~ст. 1176 ЦК України\~право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. У даному випадку відповідно до ч. 6\~ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з цим, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів\~ст. 56 Конституції України\~та\~ст. 1173 ЦК України\~потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою. За відсутності хоча б одного з цих трьох елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3.\~19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода с наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Суд враховує правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17, від 21.12.2018 у справі № 920/31/18, згідно з якою причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень викладених в\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є встановлення факту неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Позивач повинен зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до положень ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. ст.\~27,\~28,\~29,\~30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача не доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи, у зв`язку з чим , суд повністю погоджується з доводами представників відповідачів, викладених у наданих відзивах на позовну заяву. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші аргументи позивача не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, дослідження та оцінка доказів судом не надало можливості встановити обставини, які б свідчили про заподіяння моральної шкоди [PERSON] органом досудового розслідування чи прокуратурою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed