Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

02 квітня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про повернення боргу шляхом визнання права власності на житловий будинок. Позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в рахунок повернення боргу, що становить 200000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 серпня 2020 року він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 200000,00 грн. на ремонт житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Передача грошей відбувалась в присутності свідка [PERSON] та на підтвердження передачі грошей було оформлені розписку, за якою строком повернення зазначено 10 грудня 2023 року та у разі не повернення грошей йому буде передано житловий будинок та земельну ділянку під ним за адресою: [ADDRESS] . У січні 2024 року він звернувся з проханням повернути йому борг, але [PERSON] повідомила, що у неї не має грошей. Він запропонував на виконання умов розписки переоформити житловий будинок та земельну ділянку на його ім`я, але відповідач відмовив повідомивши про відсутність документів на вказане нерухоме майно. У вказаний термін борг відповідачем повернуто не було, при цьому відповідач ухиляється від добровільного переоформлення права власності на нерухоме майно, що зумовило звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення боргу згідно з умовами договору позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно. 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 26 квітня 2024 року до суду від позивача надійшла позовна заява (уточнена), недоліки позовної заяви усунуті частково. 17 червня 2024 року ухвалою судді позовну заяву, з урахуванням уточненої позовної заяви, прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2025 року у даній цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: заслухати вступне слово учасників справи та дослідити письмові докази у даній справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Представник позивача Писаренко С.Ю. надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач, [PERSON] в судові засідання призначені 21 березня 2025 року о 12-30 год. та 17 квітня 2025 року о 14-10 год. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом направлення кореспонденції за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно зі ст. 128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надавав. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , в присутності свідка [PERSON] , отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 200000,00 грн. на ремонт будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язалась повернути борг до 10 грудня 2023 року, що підтверджується розпискою. У разі не повернення боргу погоджується на передачу будинку та земельної ділянки під ним та біля нього за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 374021892 від 12 квітня 2024 року житловий будинок загальною площею 63 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Підставою виникнення права власності є дублікат свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, 3-549, 20.03.1992, виданий П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою; свідоцтво про право на спадщину, 3-550, 20.03.1992, видане П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Ринкова вартість житлового будинку загальною площею 60 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] становить 150000,00 грн., що підтверджується висновком оцінювача. В матеріалах справи відсутні відомості щодо належності земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі 16 Розділу IV Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (ст. 208 ЦК України). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України). У своїй постанові від 28.11.2018 по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналогічні висновки зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк. Договір позики був укладений у письмовій формі, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Суд звертає увагу на те, що на відмінно від договору позики, договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно. Відповідно до статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Також, положеннями ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Статтею 576 ЦК України передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 585 ЦК України). За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення зобов`язання не суперечить закону. Зокрема, такий вид забезпечення зобов`язання, як застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (п. 1 ст. 574 ЦКУ). Згідно положень статті 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» із змінами та доповненнями, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Статтею 577 ЦК України, встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Щодо визнання права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в рахунок виконання зобов`язань за договором позики суд наводить наступні висновки. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Хоча внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивача і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний ним неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення. Матеріали справи взагалі не містять правовстановлюючих документів на нерухоме майно (будинок, земельну ділянку), відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень на спірне майно. Лише укладення договору застави нерухомого майна без належного нотаріального посвідчення та відповідної, встановленої нормами чинного законодавства реєстрації відповідних прав, чи навіть передання позичальником правовстановлюючих документів на нерухоме майно кредитору не свідчить про накладення обтяження. Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачем права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено. Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590ск18), а саме: «Боргова розписка, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку». Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в заявлених ним межах та відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частин 1-3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 1500,00 грн. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладається на позивача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed