Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання договору № б/н від 15.01.2011 року недійсним, в якому зазначає, що 15.01.2011року вона звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», для отримання платіжної картки «Універсальна». Вона стала клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом оформлення анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У позовній заяві (первісний позов) банк вказує, що 07.06.2012 року їй було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну карту «Універсальна Gold 55 днів» відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 13 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, вона не подавала заяви на оформлення про видачу їй такої карти, а у заяві-анкеті від 15.01.2011 року не зазначено про укладання договору з наданням картки «Універсальна Gold 55 днів», зазначено «Платіжна картка кредитка «Універсальна». Анкету-заяву від 15.01.2011 року, на яку посилається ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у первісному позові, як на підставу ознайомлення та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», заповнював працівник банку, який і сам вписав бажаний кредитний ліміт в сумі 15000 гривень, пояснивши, що саме так необхідно і така сума відповідає розміру її доходів. Але в анкеті-заяві відсутня інформація про те, в якій же сумі встановлений цей кредитний ліміт і чи встановлений він взагалі, з урахуванням таки того, що в анкеті-з бажана сума зазначено 15000 грн., а банк зазначає, що «кредит у розмірі 13000 гривень...». Таким чином, її було введено банком в оману. Крім цього, у порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в оспорюваному кредитному договорі відсутні відомості про загальну вартість кредиту та умови передбачені пунктом 5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України 08.06.2018 року № 49. Також, банк не надав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не укладались, не оформлялись, та відповідно не отримані нею Умови та Правила надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Таким чином, відповідач приховав дану інформацію, чим ввів її в оману, що в подальшому порушило її права як споживача фінансових послуг. Вона не була ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року. Вона не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», відповідно і не була з ними ознайомлена. Крім цього, зазначене в Анкеті-заяві, копія якої долучена відповідачем до первісного позову, про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що їх їй на ознайомлення при підписанні Анкети-заяви на оформлення платіжної картки не надавали. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи, крім того, коли мова іде в документі про істотні умови договору, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені умови, обов`язки, насідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Верховним Судом однозначно вказується на те, що не підписані умови не є складовою частиною договору. Більше того, під час оформлення платіжної картки, банку ніщо не заважало надати вказані документи їй на підпис. Окрім вищезазначеного, їй не було надано Пам`ятку клієнта, що містить основні умови обслуговування та кредитування. Вона не була ознайомлена з тарифами обслуговування кредитної карти. У первісному позові, до анкети-заяви банк долучив Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», проте зазначений витяг не є підтвердження укладеного з позивачем договору без номера та його умов, та не містить її підпису. Вказаний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить відомостей про тип картки, яка була надана, відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з обраним Тарифом кредитування враховуючи, що вказаний витяг містить чотири типи карток «Універсальна» з різним видом кредитування. Окрім цього, наданий банком Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять даних про час їх прийняття, що в свою чергу також позбавляє можливості перевірити чи саме вони діяли на момент підписання Анкети-заяви [PERSON] . Окрім вище зазначеного, дата підписання анкети-заяви [PERSON] 15.01.2011 року, а відмітка банку із зазначенням прізвища ім`ям по батькові відповідальної особи банку, що перевірив правильність та достовірні відомостей, та провів ідентифікацію клієнта згідно з Порядком ідентифікації клієнтів під час відкриття рахунків та платіжних карток, зазначено 02.02.2010 року, що свідчить про фальсифікацію банком документів. Таким чином, при укладенні спірного кредитного договору вона була введена Банком в оману, зокрема що стосується розміру кредиту, оскільки взагалі не була повідомлена банком про його ліміт, більше того не була повідомлена про приховані відсотки. Таким чином при укладенні договору порушено Закон України «Про захист прав споживачів» щодо надання повної та достовірні інформації про умови кредитування. Даний кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу, є підставами для визнання такого договору недійсним. Встановлення Банком на власний розсуд, без повідомлення споживача фінансових послуг, про зміну кредитного ліміту, відсотків за користування кредитом, пені від простроченої суми за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, суперечить принципу розумності та немає під собою ніякого економічного обґрунтування. Крім того. Законом України «Про захист прав споживачів» банку заборонено включати до умов договору зі споживачем умови, які є несправедливими, порушує права позичальника як споживача. Просить суд визнати порушеним її право - споживача фінансових послуг Банку; визнати недійсним договір № б/н від 15.01.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , на підставі анкети-заяви від 15.01.2011 року та стягнути судові витрати по справі Відповідачем по справі АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що 15.01.2011 року [PERSON] стала клієнтом ПАТ «ПРИВАТБАНК» ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", згідно якої отримала кредитну картку «Універсальна картка». 07.06.2012 року [PERSON] було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку "Універсальна Gold 55 днів" відповідно до Тарифів якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 13000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином законодавству України не суперечить. Згідно наданої до суду копії анкети-заяви від 15.01.2011 року, чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. [PERSON] вказану інформацію про себе заповнила особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що [PERSON] висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчила, що згодна з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Також до матеріалів позовної заяви долучено "Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" з якої чітко вбачається, що [PERSON] встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. З виписки з карткового рахунку, чітко прослідковується, що [PERSON] було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що вона користувався грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що [PERSON] частково сплачувала заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. [PERSON] розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Звертає увагу, що при укладенні кредитного договору було помилково зазначено датою ідентифікації Клієнта 02.02.2010 року. Банком було надано в якості доказів укладення кредитного договору виписку по рахунку, що відображає проведені [PERSON] транзакції, фото Клієнта з карткою. довідку про зміну умов кредитування, згідно якої стартом карткового рахунку є 15.01.2011 року (додається). Надані докази [PERSON] не спростовані. Користування карткою, періодичні погашення заборгованості підтверджує, що [PERSON] знала про наявність заборгованості, що утворилася і усвідомлювала характер і наслідки невиконання договірних зобов`язань. Щодо зміни кредитного ліміту зазначає, що в заяві-анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4. УіП встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через Р0S-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. У зв`язку з цим, обставини, на які [PERSON] посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенні в повному обсязі. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг до обов`язків Клієнта п. 1.1.2.1.6. у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутися до Банку для розірвання цього Договору і погасити заборгованість, що виникла перед Банком, у тому числі й заборгованість, що виникла протягом 30 днів з моменту повернення Карт, виданих Власнику і його Довіреним особам. У разі незгоди зі списанням коштів по Картрахунку інформувати (при необхідності письмово у разі якщо вирішення питання передбачає дану необхідність) Банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання. Умови про порядок внесення змін до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг були закладені з самого початку, тобто Позичальник перед підписанням кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами (умовами кредитного договору) і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладання такої угоди, під час підписання договору Позичальника влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить її підпис. Можливість зміни умов договору також передбачено розділом II Постанови НБУ 705 від 05.11.2014 року. Клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення [PERSON] є необґрунтованими. Щодо введення [PERSON] в оману повідомляє, що Банком не було введено в оману [PERSON] . Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного зведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Будь-яких дій щодо введення [PERSON] в оману при укладенні кредитного договору № б/н від 15.01.2011 р., ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", як сторона договору, не вчиняло. [PERSON] добровільно уклала з Банком кредитний договір, будь яких підтверджень в обмеженні її можливості прочитати договір в момент підписання, вона не вказала. Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 у № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику. Кредитний договір укладений із [PERSON] складається із: заяви позичальника, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. Про згоду [PERSON] на укладення договору саме в такій формі та ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами свідчить підпис [PERSON] . Анкети-заяви. Що саме й було встановлено та не спростовано [PERSON] . ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" додало до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи з якими було ознайомлено [PERSON] . Більш того, [PERSON] підтвердила, що зобов`язується: "регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанка www.pribatbank.ua". [PERSON] не надала до суду інших Умови та Правила надання банківських послуг або ж Тарифів з якими її було ознайомлено, не надала доказів на спростування дійсності Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, які долучені до позовної заяви, а тому неврахування Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, які містяться в матеріалах справи є недоречним. Щодо встановлення [PERSON] кредитного ліміту та користування кредитним коштами, то Банком до суду надано виписку по картковому рахунку, яка є належним та допустимим доказом. Крім того, кредитний договір укладений між Банком та [PERSON] 15.01.2011 року, тому саме з цієї дати позичальнику було відомо про порушення її прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 15.01.2014 року. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом в 2018 році, тобто із пропуском строку позовної давності. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" просить застосувати суд по спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання договору № б/н від 15.01.2011 року недійсним. У якій зазначає, що у відзиві зазначається, що 15.01.2011 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», для отримання платіжної «Універсальна». Вона стала клієнтом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом оформлення анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. 07.06.2012 року їй переоформлено кредитну карту на престижну кредитну карту «Універсальна Gold 55 днів», відповідно до тарифів якої вона отримала кредит у розмірі 13 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, звертає увагу, що вона не подавала оформлення про видачу їй такої карти, а у заяві-анкеті від 15.01.2011 року не зазначено про укладання договору з наданням картки «Універсальна Gold 55 днів», а зазначено «Платіжна картка кредитка «Універсальна». Між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не укладалися та не оформлялись, та відповідно не отримані Умови та Правила надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонам про надання банківських послуг. Вона не була ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010- 256 від 06.03.2010 року. Вона не підписувала Умови та правила банківських послуг, Тарифи Банку, відповідно і не була з ними ознайомлена. Анкета-заява підписана [PERSON] 15.01.2011 року. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що долучені до первісного позову не є належним доказом. Вказаний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить відомостей ні про тип картки, яка була надана позивачу, ні відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з обраним Тарифом кредитування, враховуючи, що вказаний витяг містить чотири типи карток «Універсальна» з різним видом кредитування. Окрім цього, наданий банком Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять даних про час їх прийняття, час їх розміщення на сайті, що в свою чергу також позбавляє можливості перевірити чи саме вони діяли на момент підписання Анкети-заяви [PERSON] . Більше того, на даному витязі містяться позначки «* з 01.09.2014р. змінено процентну ставку по кредитним картам...», «* з 01.04.2015 р. змінено тарифи...», що є прямим підтвердженням, що не ці тарифи діяли станом на день підписання анкети-заяви 15.01.2011 року, що є ще одним підтвердженням введення Банком в оману і [PERSON] і суд. Знову ж таки враховуючи те, що анкета-заява підписана у 2011 році Банк наголошує на тому, що [PERSON] начебто своїм підписом, затвердила «ознайомлення» з даними тарифами, які начебто є складовою частиною договору, проте відповідач за зустрічним позовом долучає до відзиву на зустрічну заяву накази Банку «Про внесення змін в тарифи по картам «Універсальна» і «Універсальна GOLD» від 28.01.2013 року та від 19.09.2013 року. Тобто навіть на час розгляду даної справи відповідачем за зустрічним позовом долучено до матеріалів справи Тарифи, з якими начебто мала вона бути ознайомлена. Стосовно твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що при укладенні кредитного договору було помилково зазначено ідентифікації Клієнта 02.02.2010 року. Вважає, що даний факт є фальсифікацією банком документів, а не помилкою так як неможливо помилитись у датах терміном майже у рік. Копія анкети-заяви від 15.01.2011 року, що долучена позивачем за первісним позовом до первісної позовної заяви, завірена підписом і печаткою банку - не є належним та допустимим доказом у розумінні ЦПК України. Підпис та печатка «Згідно з оригіналом» на мали б підтверджувати наявність оригіналу документу в сторони, яка на нього посилається, проте, звертає увагу на той факт, що оригіналу у Банку «не виявлено». Стосовно твердження відповідача про те, що Клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався карткою. Після блокування Банком карти (як стало відомо з повідомлення Банку від 08.10.2018 року № 360148-ВБ, що міститься в матеріалах справи на) - «...по карті [NUMBER] числиться інформація по блокуванню від 25.06.2014 року, за сигналом на ОКОМ. Інформація по карті передана 3-м особам. Рекомендований перевипуск карти», [PERSON] було повністю обмежено доступ до карткового рахунку самим же Банком. [PERSON] розцінювала такі дії Банку, як одностороннє розірвання Банком договору, про що у той же день написала відповідне повідомлення у програмі «Приват-24», в якому вимагала негайно розблокувати карту, та продовжувати виконувати свої обов`язки, та не перешкоджати їй вільно користуватися своєю карткою. Однак ні відповіді на свою заяву, ні розблокування картки не відбулося. Тобто, саме банк своїй діями спричинив прострочення кредитора та привів до фактично розірвання договору, оскільки саме [PERSON] була позбавлена можливості користуватися своєю карткою. Довідка Банку, згідно якої між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було видано наступні кредитні картки: [NUMBER] - 11/14; [NUMBER] - 07.06.2012- 06/15; [NUMBER] - 30.07.2013 -06/17; [NUMBER] - 31.07.2013 - 07/15. Проте, ця довідка не містить інформації про отримання цих карток саме [PERSON] , оскільки, в ній немає інформації про отримання карток саме позивачем за зустрічним позовом. В Довідці лише йдеться про дати випуску карток та строк їх дії. Більше того, не зрозуміло навіщо було відкривати декілька карток різницею в один день. Позивач за зустрічним позовом користувалась лише однією карткою, яка була заблокована відповідачем ще в 2014 році. Стосовно твердження Відповідача у відзиві на зустрічну позовну заяву щодо строків позовної давності зазначає наступне. Вона дізналась про порушення своїх прав лише 20 березня 2018 року, коли представник ознайомилась з матеріалами даної справи № 367/3682/17, наслідком чого стало скасування Ірпінським міським судом Київської області заочного рішення від 04.12.2017 року у справі 367/3682/17, яким було повністю задоволено позов ПАТ «ПРИВАТБАНК» та вирішено стягнути з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.01.2011 року в 93 931,97. До цього часу вона вважала, що, як уже вище зазначала за ініціативою Банку договір було розірвано, ще тоді, коли Банком була заблокована її картка у 2014 році. Вважає зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подана в термін, передбачений законодавством, без пропуску строку позовної давності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника, зустрічні вимоги підтримують та просять задовольнити їх в повному обсязі та вирішити питання щодо судових витрат по справі. Відповідач АТ «КБ «ПриватБанк» в судове засідання не забезпечив явку свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Судом встановлено, що 15.01.2011 року відповідач [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Зі змісту анкети-заяви від 15.01.2011 року вбачається, що [PERSON] , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанку», просить надати їй платіжну картку кредитну «Універсальна», при цьому зазначила бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитки «Універсальна»/GOLD в розмірі 15000грн.; також погодилася з тим, що анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком Договір про надання банківських послуг; також відповідач ознайомилася та згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, зобов`язався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку www.privatbank.ua. В матеріалах справи також містяться письмові Умови та Правила надання банківських послуг, де визначено, за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги, а також копію Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3. п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку. Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Дослідженням наданої до суду позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку від 15.01.2011 року встановлено, що даний документ не містить в собі даних про те, який вид кредитної картки був виданий [PERSON] , строк дії картки, який рахунок відкрито на ім`я позичальника, не зазначено суму кредитного ліміту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін тощо. Також анкета-заява не містить відомостей про отримання відповідачем кредитної картки та номеру вказаної картки. Таким чином, з доданої Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг неможливо встановити, що сторони погодили надання банківської послуги щодо користування кредитною карткою «Універсальна»/Gold. Пам`ятку клієнта, яка є невід`ємною частиною договору, відповідачем за зустрічним позовом суду не надано. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позивальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Верховний Суд в ухвалі від 28 листопада 2018 року справі № 362/4079/16-ц вказав, що при розгляді справ на підтвердження тих чи інших умов кредитування, банки повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. Таким чином, документи, що подані відповідачем по зустрічному позові, не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про отримання відповідачем [PERSON] . Пам`ятки Клієнта, ознайомлення її саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, та прийняття умов договору у відповідності до прийнятих клієнтом Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладення у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг. Порядок відкриття банками поточних рахунків фізичним особам регулюється главою 6 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492, якою передбачено відкриття поточного рахунку фізичній особі на підставі пред`явленого уповноваженому працівнику банку паспорта або іншого документа, що посвідчує особу та ідентифікаційного номера. Клієнт - власник поточного рахунку має право здійснювати операції за цим рахунком з використанням ЕПЗ після укладення договору, на підставі якого надається і використовується ЕПЗ (пункт 8.1 глави 8 Інструкції). Платіжна картка - це ЕПЗ у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором (пункт 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання ЕПЗ. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання ЕПЗ, ознайомити з тарифами на обслуговування ЕПЗ та правилами користування ЕПЗ (пункт 14.8 статті 14 Закону). За нормою ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Такими чином, 15.01.2011 року між сторонами - ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір б/н, на виконання якого відповідачу була видана кредитна картка «Універсальна картка», термін дії картки становив до 11/14. В подальшому, [PERSON] 07.06.2012 року їй було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна GOLD 55 днів» відповідно до Тарифів якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 13000,00грн., потім ще в межах вказаного Договору було видано інші картки. Вказані обставини підтверджуються Анкетою-завою від 15.01.2011 року, довідкою АТ КБ «ПриватБанк» з інформацією щодо номерів карток їх терміну дії та даті відкриття (між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні картки: № [NUMBER] - дата відкриття 15.01.2011 - термін дії 11/14, № [NUMBER] - дата відкриття 07.06.2012 - термін дії 06/15, № [NUMBER] - дата відкриття 30.07.2013 - термін дії 06/17, № [NUMBER] - дата відкриття 31.07.2013 - термін дії 07/15, довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (договір б/н) що містить наступну інформацію: старт карткового рахунку - 15.01.2011 - [NUMBER], зміна кредитного ліміту - 07.06.2012 - кредитний ліміт: 13000,00 примітка: встановлення кредитного ліміту, зміна кредитного ліміту - 20.07.2012 - кредитний ліміт: 13000,00 примітка: встановлення кредитного ліміту, зміна кредитного ліміту - 08.01.2015 - кредитний ліміт: 11650,00 примітка: зниження кредитного ліміту, зміна кредитного ліміту - 20.01.2015 - кредитний ліміт: 11650,00 примітка: встановлення кредитного ліміту, випискою за період з 01.01.1999 по 26.09.2018 по картковому рахунку [PERSON] , де міститься інформація про рух коштів по рахунках [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом стверджує, що всі послідуючі картки їй були видані без підписання будь-яких угод (в тому числі і нових анкет), і взагалі вона не розуміє, для чого їй потрібно було переоформляти таку кількість карток. Вказана обставина також не заперечувалася представником АТ КБ «ПриватБанк». Вказаними кредитними картками користувалися, здійснювали розрахунки, зняття коштів, поповнення рахунків оператора мобільного зв`язку, а також здійснювали поповнення рахунку, сплати заборгованості за договором, даний факт знайшов підтвердження у виписці про рух коштів за період з 01.01.1999 по 26.09.2018 по картковому рахунку [PERSON] , де міститься інформація про рух коштів по рахунках [PERSON] по рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Суду не надано будь-яких доказів того, що позичальник повідомлялася у встановленим законом та договором порядку про зміну тарифів, а тому, суд констатує, що має місце порушення умов договору позивачем та відсутність підстав для збільшення відсоткової ставки за кредитом. Звертаючись до суду з зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги тим, що під час укладення кредитного договору вона була введена банком в оману договір № б/н від 15.01.2011 року, укладений на підставі анкети-заяви від 15.01.2011 року, між ПриватБанком та нею, є таким, що суперечить законодавству України і порушує її права і інтереси як позичальника. Саме таке підписання договору було здійснено під впливом обману з боку відповідача стосовно в тому числі кредитного ліміту, реальної відсоткової ставки та, як наслідок, кінцевої загальної суми кредиту, мотивом якого було отримання Банком додаткового прибутку. внаслідок неграмотності не розуміла зміст документу, який вона підписала при отриманні кредиту, умови договору позивачем їй не роз`яснювалися, тобто на момент укладення оспорюваного кредитного договору на її думку вона не усвідомлювала свої дії, що на підставі ч.1 ст.225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 225 ЦК України закріплює правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до положення даної статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разів разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх доказів, які б свідчили про неможливість усвідомлення [PERSON] своїх дій в момент укладання кредитного договору 15.01.2011 року. Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, ї періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем за зустрічним позовом не надано. Отже, матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача за зустрічним позовом при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню [PERSON] , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Проведена по справі судово-економічна експертиза за клопотання [PERSON] щодо правомірності розрахунку заборгованості, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а є підставою для здійснення перерахунку кредитної заборгованості. Факт умисних дій АТ КБ «ПриватБанк» під час укладення договору, спрямованих на введення [PERSON] в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним правочину, останньою не доведено, а судом не встановлено. Таким чином, оскільки спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено правовими нормами ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, не скористався своїм правом розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, а тому позов з цих підстав не підлягає до задоволення. Отже, доводи позивача відносно того, що його було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору, спростовані наявними у справі доказами. Доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Посилання на те, що укладення договору відбулось протягом часу, який не надавав достатньої можливості ознайомитися з його умовами, а також на оформлення договору дрібним шрифтом, суд вважає необґрунтованими, через що не приймає до уваги, оскільки відповідно до даних заяви позивач до оформлення правовідносин ознайомилась із його умовами. Разом з тим, позивачем не надано доказів порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Цивільного Кодексу України. Крім того, згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Тому, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Позивач, у свою чергу, не відмовлялася від виконання умов кредитного договору та не інформував відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Крім того, доказів звернення позивача з письмовою заявою до відповідача щодо несприятливих умов кредитування, або надання інформації щодо кредитування у неповному обсязі суду надано не було, в той же час, позивач звернулася з даним позовом майже через сім років з моменту підписання спірного кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Позивач є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам. Отже, суд не може погодитись з твердженнями позивача та приходить до переконання, що позивач отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та останній підтвердив згоду з ним, проставивши свій підпис. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «Приват банк » про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання договору № б/н від 15.01.2011 року недійсним. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; Враховуючи, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати позивача за зустрічним позовом, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed