Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-22 00:00:00

25 грудня 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла бабуся позивачів [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина квартира [ADDRESS] . Спадкоємцями [PERSON] є її доньки [PERSON] , яка є відповідачем у справі та мати позивачів [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємці [PERSON] у встановленому законом порядку не оформлювали своїх спадкових справ. Позивачі разом з матір`ю та бабусею зареєстровані та мешкали за однією адресою, тому фактично прийняли спадщину. Позивачі звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримали відмову у вчиненні такої нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів. Водночас, дані документи перебувають у відповідача, яка не віддає їх позивачам для можливості оформлення своїх спадкових прав. Враховуючи наведене, позивачі вимушені звернутись до суду з даним позовом в якому просять: визнати за ними в порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON] та матері [PERSON] , право власності на частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху і надано позивачам строк для усунення недоліків, який не перевищує десяти днів з дня отримання копії ухвали. 31 січня 2025 року представник позивачів адвокат Кадникова Л.Г. подала заяву про долучення звіту про оцінку вартості спірного нерухомого майна. Також просила надати позивачам відстрочення по сплаті судового збору. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. 03 лютого 2025 року відстрочено позивачам сплату судового збору за звернення до суду із позовною заявою, позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справу в порядку загального позовного провадження. Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідач не скористався. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2025 року задоволено клопотання представника позивачів та витребувано у Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), належним чином завірену копію спадкової справи № 380/2024, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, натомість представник позивачів адвокат Кадникова Л.Г. подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивачів, позовні вимоги підтримує в позовні обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивачів [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 січня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про смерть № 10, складний 04.11.2011 року. Після смерті [PERSON] , залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради «Про надання інформації» вих. № 8355 від 15.07.2024 року, дане майно належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 15.01.1998 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-376. Право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР про що в реєстрову книгу №390п зроблено відповідний запис за №1-2. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її діти відповідач у справі [PERSON] та мати позивачів [PERSON] . Згідно з Довідкою, виданою 13.06.2008 року КЖЕП № 26, [PERSON] , 1942 р.н. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , й має склад сім`ї: [PERSON] , 1972 р.н.; [PERSON] , 1994 р.н., [PERSON] , 2000 р.н. [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03.02.2021 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис про смерть №1449, складений 02.12.2020 року. Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 02.07.2024 року № 14/5-8919, за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.01.1998 року по теперішній час. Склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить 2 особи [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 22.01.1998 року по теперішній час), [PERSON] , [INFO] (зареєстрована з 15.06.2000 року по теперішній час). Судом досліджена належним чином завірена копія спадкової справи № 380/24, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та встановлено, що її відкрито24.06.2024 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою на підставі заяви позивача [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонської Т.О. від 03.12.2024 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтво про право власності на частку квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , оскільки нотаріусу не надано, що посвідчують право власності померлої [PERSON] на дане нерухоме майно. Інших заяв про прийняття спадщини чи видачу свідоцтва на спадщину спадкова справа не містить. Відповідно до ст. 1216 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції чинній як на момент смерті [PERSON] так і на момент смерті [PERSON] (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1\~ст. 1220 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Частиною 1 ст. 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Як встановлено судом, спадкоємцями померлої [PERSON] є її доньки [PERSON] та [PERSON] . Частки кожного\~спадкоємця у\~спадщині є\~рівними,\~якщо спадкодавець\~у заповіті\~сам не\~розподілив спадщину\~між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (ст. 1278 ЦК України). При цьому, донька [PERSON] на момент смерті її матері - [PERSON] , була зареєстрована та постійно проживала разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Відомості про відмову [PERSON] та відповідача [PERSON] від прийняття спадщини, після смерті їх матері [PERSON] , матеріали справи не містять. Отже, [PERSON] є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] на 1/2 частку спадкового майна, що складається з квартири [ADDRESS] . Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~може одержати\~свідоцтво про\~право на\~спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України). Спадщина, що залишилась після смерті [PERSON] , не перейшла до держави, не визнана відумерлою, право власності спадкодавця не припинено, а [PERSON] прийняла свою частку у спадщині після смерті [PERSON] і є спадкоємицею за законом. Однак, [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя не отримувала свідоцтва про право на спадщину - 1/2 частку квартири [ADDRESS] , й не здійснила реєстрацію права власності на дане майно. Судом встановлено, що єдиними спадкоємцями [PERSON] є її доньки позивачі у справі [PERSON] , [PERSON] , які вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявили про відмову від неї. При цьому, на даний час продовжує існувати, зазначена нотаріусом, причина відмови позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме відсутність у останніх правовстановлюючих документів на спадкове майно 1/2 частку квартири [ADDRESS] (попередня назва Дніпропетровськ). Однак, відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно обґрунтується тим, що спадкодавець [PERSON] отримала дане майно у спадок від своєї матері [PERSON] , та за життя, не оформила своїх прав, шляхом держаної реєстрації у встановленому чинним законодавством порядку. У позивачів відсутні умови для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця. При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Відповідно до пункту 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії" ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії"). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи наведене, ефективним способом захисту порушених прав позивачів є визнання за ними права власності на 1/2 частку № 47 в будинку [ADDRESS] , по 1/4 частці за кожною, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи.\~До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать,\~зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Статтею 137\~ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 23 грудня 2024 року між [PERSON] , [PERSON] та адвокатом Кадниковою Т.Г. укладено Договір про надання правничої допомоги від 23.12.2024 року. Обсяг виконаних робіт визначений у Акті приймання-передачі наданих послуг від 25.12.2024 року та розрахунку вартості послуг адвоката, згідно з яким, позивачам надано правову допомогу на суму 9084 гривень. Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (Постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19). Під час розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Також за\~звернення до\~суду з\~даною позовною\~заявою,\~ позивачами\~були понесені\~витрати з\~оплати судового\~збору в\~розмірі 5449,20 гривень. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України) Таким чином, у відповідності до ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 5499,20 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9084 гривень, в рівних частках кожній.

Outcome: approved