Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

14 січня 2025 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернулася до суду з позовом, предметом якого є: конфіскація у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області земельних ділянок [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) з кадастровими номерами 4825182200:01:000:0516 площею 2,10 га, 4825182200:01:000:1752 площею 0,39 га, 4825182200:01:000:1035 площею 0,25 га, 4825182200:01:000:1036 площею 0,57 га та 4825182200:01:000:1037 площею 0,44 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Куцурубської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , який є громадянином Російської Федерації, на підставі розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації № 423 від 09.12.2005р., згідно з додатком 1, передано у власність земельні частки (паї) (номер сертифікату МК 032379) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Куцурубської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] 20 вересня 2006 року видано державні акти серій та номерів: ЯГ 323245, ЯГ 323246, ЯГ 323247, ЯГ 323248 та ЯГ 323249 на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 4825182200:01:000:0516 площею 2,10 га, 4825182200:01:000:1752 площею 0,39 га, 4825182200:01:000:1035 площею 0,25 га, 4825182200:01:000:1036 площею 0,57 га та 4825182200:01:000:1037 площею 0,44 га відповідно. З відомостей Державного земельного кадастру слідує, що державна реєстрація спірних земельних ділянок як об`єктів цивільних прав проведена 20 вересня 2006 року, земельні ділянки сформовані, віднесені до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності за відповідачем на вказані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 23 травня 2019 року за № 31787492 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:0516), 31785705 (щодо ділянки зкадастровимномером4825182200:01:000:1752), 31788672 (щодо ділянки з кадастровим номером4825182200:01:000:1035), 31789856 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1036) та 31788037 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1037). 23 травня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Лиманський» укладено договори оренди спірних земельних ділянок, про що у Державному реєстрі речових прав 23.05.2019р. вчинено записи № 31787630, № 31786055, № 31788824, № 31790002 та № 31788158. За умовами вказаних договорів оренди спірні земельні ділянки на строк до 12 квітня 2034 року передано у користування товариству для вирощування сільськогосподарської продукції. Водночас, [PERSON] громадянство України у встановленому законодавством порядку ніколи не набував, документи, що посвідчують таке громадянство компетентними органами йому ніколи не видавались, натомість дана особа є громадянином Російської Федерації та документований національним паспортом іноземця. Враховуючи, що [PERSON] має статус нерезидента та ним добровільно не відчужено земельні ділянки упродовж встановленого законодавством України річного строку, такі ділянки підлягають конфіскації за рішенням суду. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач перебуває на території України на законних підстав та має посвідку на постійне проживання в Україні. Крім того, він на законних підставах отримав право власності на спірні земельні ділянки, оскільки був член КСП «Лиманський» з 29 жовтня 1996 року по 30 червня 2004 року. Так, він отримав земельну частку (пай) на рівні з іншими членами КСП, відповідно до затверджених списків та розпорядження Очаківської районної державної адміністрації від 09.12.2005р. №423. Представник зазначила, що відповідач не знав, що спірні землі йому необхідно відчужити, а матеріали цивільної справи не містять доказів обізнаності відповідача щодо вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України та необхідності відчуження земельної ділянки протягом року з моменту набуття права власності. Також вказує, що з моменту набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки та до 01 липня 2021 року, тобто до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не існувало законодавчо визначеного механізму практичної реалізації положень ч. 4 ст. 81 ЗК України щодо відчуження іноземцями земель сільськогосподарського призначення. Крім того, представник просила відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності. 06 березня 2025 року прокурором через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив. Так, прокурор зазначила, що тривале проживання [PERSON] на території України, а також той факт, що він має посвідку на постійне проживання на території України, відповідно до норм чинного законодавства України не надають йому пільг чи переваг у володінні земельними ділянками сільськогосподарського призначення в межах адміністративних кордонів Держави Україна та не прирівнюють його у правах до громадян України. Щодо отримання відповідачем земельних ділянок, як колишнім членом КСП «Козирське», прокурор зазначила, що з аналізу ст.ст. 1, 3, 5, 8, 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», [PERSON] взагалі не міг бути членом цього підприємства, мати права на пайовий фонд та в подальшому отримувати сертифікат на право на земельну частку після виходу з членства, оскільки не був громадянином України. За змістом ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Водночас, ч. 4 ст. 81 ЗК України, допускається можливість отримання такими особами земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження протягом року. Крім того, відповідачем не вказано жодної конкретної норми законодавства, яка б зобов`язувала нотаріуса чи будь-яку іншу посадову особу державного органу або органу місцевого самоврядування повідомляти або роз`яснювати іноземному громадянину про необхідність відчуження упродовж року набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення. На противагу цьому ст. 68 Конституції України проголошено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Щодо неможливості відповідача здійснити відчуження земельних ділянок прокурор послалася на п. 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, яким було встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення і зазначила, що така заборона не розповсюджувалася на спірні правовідносини, оскільки положення ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативними. Відповідач набув у власність спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення 23 травня 2019 року, після чого в силу вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України повинен був упродовж року їх відчужити, однак цього не зробив. Щодо пропуску строку позовної давності, прокурор вказує, що за своєю юридичною природою не виконання обов`язків щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення - це правопорушення, яке носить триваючий характер, а відтак позовна давність не застосовується. Прокурор у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач є громадянином Російської Федерації та є власником земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які отримані на підставі розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації № 423 від 09.12.2005р., згідно з додатком 1. Відповідно до норм Земельного кодексу\~України він зобов`язаний був відчужити зазначені земельні ділянки протягом року з часу набуття їх у власність. Оскільки відповідач вимоги закону не виконав, спірні земельні ділянки підлягають конфіскації. Представник Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення. Відповідач та представник третьої особи ТОВ «Лиманський», в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладений у відзиві, та пояснила, що відповідач після 2014 року постійно проживає на території України, з 1990 року перебуває у шлюбі з громадянкою України, у зв`язку із чим отримав посвідку на постійне проживання в Україні. Спірні земельні ділянки були отримані ним як колишнім членом КСП «Лиманський» і наразі використовуються ТОВ «Лиманський» для вирощування сільськогосподарської продукції, що свідчить про те, що відповідач не може завдавати шкоди продовольчій безпеці України, і підстав для конфіскації земельних ділянок немає. Від представника ТОВ «Лиманський» до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, суд дійшов такого. Судом встановлено, що [PERSON] , який є громадянином Російської Федерації, на підставі розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації від 09.12.2005 № 423 згідно з додатком 1 отримав у власність земельні частки (паї) (номер сертифікату МК 032379) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Куцурубської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. Судом також встановлено, що [PERSON] на підставі вказаного розпорядження 20 вересня 2006 року видано державні акти серій та номерів: ЯГ 323245, ЯГ 323246, ЯГ 323247, ЯГ 323248 та ЯГ 323249 на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 4825182200:01:000:0516 площею 2,10 га, 4825182200:01:000:1752 площею 0,39 га, 4825182200:01:000:1035 площею 0,25 га, 4825182200:01:000:1036 площею 0,57 га та 4825182200:01:000:1037 площею 0,44 га відповідно. За змістом відомостей Державного земельного кадастру, державна реєстрація спірних земельних ділянок як об`єктів цивільних прав проведена 20 вересня 2006 року, земельні ділянки сформовані, віднесені до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності за [PERSON] на вказані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 23 травня 2019 року за №: 31787492 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:0516), 31785705 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1752), 31788672 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1035), 31789856 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1036) та 31788037 (щодо ділянки з кадастровим номером 4825182200:01:000:1037). З матеріалів справи слідує, що 23 травня 2019 року зазначені земельні ділянки [PERSON] передав в оренду ТОВ «Лиманський» на підставі договорів оренди від 23 травня 2019 року. Строк дії договорів визначено до 12 квітня 2034 року, про що у Державному реєстрі речових прав 23.05.2019 вчинено записи № 31787630, № 31786055, № 31788824, № 31790002 та № 31788158. За змістом заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності від 23 травня 2019 року № 34211266, № 34211597, № 34211641, № 34211327 та № 34211186, що містяться в матеріалах реєстраційних справ на об`єкти нерухомого майна - спірні ділянки № 1841448648251, № 1841505948251, № 1841556648251, № 1841474348251, № 1841363248251 та договорів оренди земельних ділянок від 23 травня 2019 року, що укладені між [PERSON] та ТОВ «Лиманський», країною громадянства/реєстрації [PERSON] є Російська Федерація, а його особу встановлено на підставі паспорту Російської Федерації № [NUMBER] , виданого відділом внутрішніх справ міста Усинська Республіки Комі Російської Федерації 11 травня 2005 року. З відповіді Головного Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 4801.3.4-8611/48.1-24 від 20 грудня 2024 року слідує, що за наявними обліками інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП ДМС України [PERSON] у 2014 році отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч. 3 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянином України понад два роки, та документований посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] від 11 липня 2014 року, орган видачі (4801) як громадянин російської федерації. Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Миколаївській області [PERSON] з 13 серпня 2001 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] по посвідці на постійне проживання в Україні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] громадянство України в установленому законодавством порядку ніколи не набував, документи, що посвідчують таке громадянство компетентними органами йому ніколи не видавались, натомість останній є громадянином Російської Федерації та документований національним паспортом іноземця (паспортом громадянина РФ). Згідно зі ст.\~13\~Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі -ЗК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.\~1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом ч. 4 ст. 22 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 81\~ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Аналіз положень ст. ст. 22, 81 ЗК України свідчить про те, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставі цивільно-правових угод та прийняття спадщини, а на землі сільськогосподарського призначення лише шляхом прийняття спадщини, інших підстав для отримання земель сільськогосподарського призначення у власність даною категорією громадян не передбачено. З системного аналізу норм земельного законодавства можна зробити висновок, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянам України. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Згідно з ч. «е» ст. 140\~ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до\~п.\~в ст. 143\~ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: конфіскації земельної ділянки. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 145\~ЗК України визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. За змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. З урахуванням того, що право власності відповідно до ст. 125 ЗК України виникає після одержання власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від часу одержання іноземним громадянином чи особою без громадянства державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] тривалий час проживає на території України, а також той факт, що останній має посвідку на постійне проживання на території України, суд відхиляє, оскільки у правах щодо земель сільськогосподарського призначення правовий статус громадянина України та іноземця є відмінними. Так, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а збереження земель сільськогосподарського призначення, що годують її населення, є необхідним для забезпечення продовольчої безпеки країни і напрямком її внутрішньої політики. Також, суд відхиляє доводи відповідача в частині правомірності набуття спірних земельних ділянок, з огляду на те, що судом не встановлено наявності у відповідача громадянства України, а прокурором доведено наявність у останнього громадянства РФ, що дозволяє отримати землі сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження протягом року, що відповідачем зроблено не було. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] під час вчинення реєстраційних дій зі спірними земельними ділянками не було роз`яснено про необхідність відчуження земельних ділянок, суд не бере до уваги, оскільки не знання закону не звільняє особу від відповідальності, а національне законодавство та судова практика щодо неможливості збереження іноземцями прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення є сталою і послідовною, що дозволяє будь-якій особі, в тому числі через отримання консультацій фахівця (юриста, адвоката тощо) визначитися з власною поведінкою та передбачити наслідки вчинення чи не вчинення певних дій. Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За своєю юридичною природою не виконання обов`язків щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення - це правопорушення, яке носить триваючий характер. Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Враховуючи, що на дату звернення прокурора із позовною заявою не припинили існувати підстави для звернення до суду, твердження представника відповідача про пропуск строків позовної давності та застосування наслідків пропуску таких строків, є безпідставними. Оскільки [PERSON] , як іноземець, набувши 20 вересня 2006 року право власності на спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення, не відчужив їх протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд дійшов висновку, що спірні земельні ділянки підлягають конфіскації за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України,\~а тому\~позовні вимоги\~прокурора є\~обґрунтованими та\~підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд виходить з такого. При зверненні з вказаними позовом прокурором в рахунок судового збору сплачено 12 112 грн з розрахунку (5 майнових вимог х 1,5%, але не менше розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року 5 х 3 028 грн х 0,8) та за заяву про забезпечення позову - 1\~211 грн 20 коп. (1 514 х 0,8). При цьому, прокурором визначено ціну позову в розмірі 90\~989 грн 13 коп., а відтак за подання зазначеної позовної заяви мало бути сплачено судовий збір в розмір 2\~422 грн 40 коп. з розрахунку (3\~028 грн х 0,8) - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також за заяву про забезпечення позову - 1\~211 грн 20 коп. (1 514 х 0,8), а всього 3\~633 грн 60 коп. Таким чином, прокурором внесено судового\~збору в\~більшому розмірі,\~ніж встановлено\~законом на загальну суму 9\~689 грн 60 коп. (12\~112 грн 2\~422 грн 20 коп.), який підлягає поверненню на відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір». Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь прокуратури слід стягнути судові витрати у розмірі 3\~633 грн 60 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved