Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області у грудні 2024 року через представника, адвоката Богданчук Олександри Володимирівни, звернулися [PERSON] , [PERSON] із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що позивачам на праві спільної часткової власності кожній належить по 5896/1706 частки на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адерсою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2853348732080. Співвласником житлового будинку є відповідач 1 [PERSON] . Під час бойових дій у березні 2022 року, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та ствольної артилерії будинок був знищений, що підтверджується Актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації на території Макарівської селищної територіальної громади від 22 жовтня 2022 року № 163. У зв`язку із знищенням нерухомого майна, позивачі отримали компенсацію за об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий сертифікат на придбання нового житла для проживання. Для придбання нового житла із використанням сертифіката, власникам знищеного нерухомого майна необхідно здійснити державну реєстрацію припинення права власності через його знищення. Так, позивачі 13 жовтня 2024 року звернулися до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу із заявою для реєстрації припинення права власності на зазначений житловий будинок. Однак, приватний нотаріус листом від 15 листопада 2024 року № 218/01-16 повідомив, що відмовляє у припинення власності на будинок, оскільки в одного із співвласників наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, у межах виконавчого провадження № 20195181 на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 грудня 2014 року, через несплату аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Стягувач [PERSON] відповідач 2. Отже, наявність, накладеного арешту на майно, яке перебуває у спільній частковій власності позивачів та відповідача [PERSON] перешкоджає позивачам у визначений законом спосіб припинити право власності на знищений об`єкт нерухомого майна та реалізувати право на придбання нового житла, що змусило їх звернутися до суду. Суд ухвалою від 06 січня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 26 лютого 2025 року. Встановив відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. За клопотанням позивачів витребував у Макарівського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) матеріали виконавчого провадження № 20195181. Від представника відповідача 1 [PERSON] , адвоката Ганенка Р.А. 12 лютого 2025 року надійшов до суду відзив щодо визнання позову. Зокрема, в якому зазначено, що оскільки обтяження нерухомого майна має похідний характер від права власності на таке майно та не може існувати за відсутності самого об`єкта обтяження, суд має скасувати арешт на житловий будинок в цілому. Скасування арешту не порушить прав та інтересів стягувача у виконавчому провадження, оскільки житловий будинок знищений та звернення стягнення на нього з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів неможливо. Водночас, у випадку скасування арешту, відповідач зможе отримати компенсацію за знищений житловий будинок та придбати нове житло, на яке у майбутньому можливе накладення арешту для захисту прав стягувача. Відповідач 2 [PERSON] не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. На адресу суду 26 лютого 2025 року від третьої особи надійшли пояснення та на виконання ухвали суду від 06 січня 2025 року копія виконавчого провадження № 20195181. Макарівський відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області просить розглядати справу без участі представника, заперечує проти задоволення позовних вимог. Судове засідання відкладено на 06 березня 2025 року. Від представника позивача, адвоката Богданчук О.В. 03 березня 2025 року надійшла відповідь на відзив. Суд ухвалою від 06 березня 2025 року закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 15 квітня 2025 року. У судовому засіданні 15 квітня 2025 року представник позивачів підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Присутній у судовому засіданні відповідач 1 [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої-четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання\~правочину недійсним; припинення\~дії,\~яка порушує\~право; відновлення\~становища,\~яке існувало\~до порушення; примусове\~виконання обов`язку\~в натурі; зміна\~правовідношення; припинення\~правовідношення; відшкодування\~збитків та\~інші способи\~відшкодування майнової\~шкоди; відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди; визнання\~незаконними рішення,\~дій чи\~бездіяльності органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їхніх посадових\~і службових\~осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Загальні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 Цивільного кодексу України, до яких належать, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам\~Конституції України\~та Конвенції. Так, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав за № 391244548 та № 391244412 від 16 серпня 2024 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 5896/17060 кожній житлового будинку, 170,6 кв.м загальною площею, 118,6 кв.м житловою площею, який розташований по [ADDRESS] . Право власності зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-1367 від 20 грудня 2012 року. Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав від 16 серпня 2024 року № 391244628 відповідачу [PERSON] належить 5268/17060 частки зазначеного житлового будинку на підставі договору дарування від 06 лютого 1999 року. Внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та ствольної артилерії у березні 2022 року, належний сторонам на праві спільної часткової власності житловий будинок був знищений, що підтверджується Актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації на території Макарівської селищної територіальної громади від 04 жовтня 2022 року № 163. Відповідно до преамбули Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», закон визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України. Скориставшись своїм право на отримання компенсації за пошкоджений та знищений житловий будинок, позивачі отримали житловий сертифікат № ЖС-11.09.2024-10228 від 11 вересня 2024 року, розміром 1987981,18 грн. Дата закінчення дії житлового сертифіката 11 вересня 2029 року. Однією з обов`язкових умов отримання компенсації є припинення права власності на знищене майно. Відповідно до пункту 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, визначено підстави проведення державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням. Позивачі звернулись до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дурицького Андрія Петровича із нотаріально завіреною заявою про припинення права власності на знищений житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, через наявність накладеного обтяження на частку співвласника відповідача [PERSON] , приватний нотаріус повідомив, що згідно із підпунктом 6 пункту 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» змушений буде відмовити у реєстрації припинення права власності. Як вбачається з матеріалів справи, через наявність заборгованості у [PERSON] зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у межах виконавчого провадження № 20195181 на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 грудня 2014 року, накладений арешт на 2/5 частини домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] . Зі змісту постанови вбачається, що Макарівський районний суд Київської області видав виконавчий лист від 26 червня 2010 року № 2-793 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 28 квітня 2010 року і до повноліття. Відповідно до\~статті 1\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» виконавчепровадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Заходами примусового виконання рішень є, звернення стягнення\~на кошти,\~цінні папери,\~інше майно\~(майнові\~права),\~корпоративні права,\~майнові права\~інтелектуальної власності,\~об`єкти інтелектуальної,\~творчої діяльності,\~інше майно\~(майнові\~права)\~боржника,\~у тому\~числі якщо\~вони перебувають\~в інших\~осіб або\~належать боржникові\~від інших\~осіб,\~або боржник\~володіє ними\~спільно з\~іншими особами; звернення\~стягнення на\~заробітну плату,\~пенсію,\~стипендію та\~інший дохід\~боржника; вилучення\~в боржника\~і передача\~стягувачу предметів,\~зазначених у\~рішенні; заборона\~боржнику розпоряджатися\~та/або\~користуватися майном,\~яке належить\~йому на\~праві власності,\~у тому\~числі коштами,\~або встановлення\~боржнику обов`язку\~користуватися таким\~майном на\~умовах,\~визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно із частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» підставами\~для зняття\~виконавцем арешту\~з усього\~майна (коштів)\~боржника або\~його частини\~є: отримання\~виконавцем документального\~підтвердження,\~що рахунок\~боржника має\~спеціальний режим\~використання та/або\~звернення стягнення\~на такі\~кошти заборонено\~законом; надходження\~на рахунок\~органу державної\~виконавчої служби,\~рахунок приватного\~виконавця суми\~коштів,\~стягнених з\~боржника (у\~тому числі\~від реалізації\~майна боржника),\~необхідної для\~задоволення вимог\~усіх стягувачів,\~стягнення виконавчого\~збору,\~витрат виконавчого\~провадження та\~штрафів,\~накладених на\~боржника; отримання\~виконавцем документів,\~що підтверджують\~про повний\~розрахунок за\~придбане майно\~на електронних\~торгах; наявність\~письмового висновку\~експерта,\~суб`єкта оціночної\~діяльності -\~суб`єкта господарювання\~щодо неможливості\~чи недоцільності\~реалізації арештованого\~майна боржника\~у зв`язку\~із значним\~ступенем його\~зношення,\~пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у\~частині шостій\~статті 61\~цього Закону,\~письмової заяви\~стягувача про\~його бажання\~залишити за\~собою нереалізоване\~майно; отримання\~виконавцем судового\~рішення про\~скасування заходів\~забезпечення позову; погашення\~заборгованості із\~сплати періодичних\~платежів,\~якщо виконання\~рішення може\~бути забезпечено\~в інший\~спосіб,\~ніж звернення\~стягнення на\~майно боржника; отримання\~виконавцем документального\~підтвердження наявності\~на одному\~чи кількох\~рахунках боржника\~коштів,\~достатніх для\~виконання рішення\~про забезпечення\~позову; підстави,\~передбачені пунктом\~1\~та підпунктом\~2\~пункту 10-4\~розділу\~XIII\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». Згідно із частиною п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Варто зауважити, що застосування арешту майна боржника ,як обмежувального заходу, не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність арешту, накладеного державним виконавцем на частку майна боржника у виконавчому провадженні є невиправданим втручанням у право позивачів на мирне володіння майном, з огляду на відсутність можливості вчинення будь-яких заходів для примусового виконання постанови від 10 грудня 2014 у ВП № 20195181 після знищення обтяженого об`єкта, а тому наявності легітимної мети і підстав для збереження арешту, накладеного у 2014 році не має. Оскільки житловий будинок фактично знищений, а тому не може бути реалізованим для вимог стягувача, разом з тим і власники, незаконно позбавлені єдиного житла, не можуть скористатися житловим сертифікатом для захисту свої прав, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає. Ураховуючи, що житловий будинок, на належну відповідачу [PERSON] частку якого накладений арешт, повністю знищений, а також відсутність можливості у позивачів скасування арешту в позасудовому порядку, для захисту їх права власності, суд дійшов висновку у необхідності захисту їх прав, шляхом зняття арешту з майна. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved