Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-24 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. У серпні 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, у якому просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 10 000 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 15 липня 2024 року і до досягнення повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 20.01.2012 року сторони перебували у шлюбі, в якому [INFO] народився син [PERSON] . Син проживає та повністю перебуває на утриманні матері, а відповідач систематично та у достатній мірі не бере участі у його вихованні та утримання. [PERSON] обіцяв надавати щомісячну матеріальну допомогу на утримання сина, але з 27.04.2024 жодного разу не дав грошей на утримання сина. Позивачка вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 10\~000,00 грн на місяць, що дозволить забезпечити достатній, гармонійний розвиток сина. ІІ. Виклад позиції відповідача. 02.12.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Салівонський О.М. подав відзив на позовну заяву, у якому не заперечував проти обов`язку батька утримувати свою неповнолітню дитину, однак заперечив проти задоволення позову в заявленому розмірі, та просив стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON] у сумі 2\~000,00 грн щомісячно, починаючи з 15 липня 2024 року до досягнення дитиною повноліття. Вказав, що до повномасштабного вторгнення рф до України [PERSON] мав бізнес, був зареєстрований як ФОП. Однак починаючи з 24.02.2022 підприємницьку діяльність не здійснює, дохід від основного виду діяльності не отримує. Крім того, має на утриманні непрацездатну матір ІІІ гр. інвалідності. Звертаючись до суду [PERSON] не надала достатніх та обґрунтованих доказів щодо необхідності покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів у розмірі 10\~000,00 грн на утримання неповнолітньої дитини. Зі свого боку, відповідач стверджує, що сума аліментів у розмірі 2\~000,00 грн на утримання неповнолітнього сина є обґрунтованою, достатньою та враховує потреби дитини в матеріальному утриманні. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 24.10.2024 року. 02.12.2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Салівонський О.М. подав відзив на позовну заяву. 27.01.2025 року представник [PERSON] адвокат Литвинов І.В. долучив докази на підтвердження середньомісячної заробітної плати. У зв`язку із перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті з розгляду іншої цивільної справи, розгляд справи не відбувся. Судове засідання призначено на 05.03.2025 року. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Представник позивача, у раніше поданій заяві клопотав про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У зв`язку із неявкою сторони відповідача, розгляд справи відкладено на 01.04.2025 року. У зв`язку із неявкою сторони відповідача та відсутності заяви про розгляд справи без участі відповідача та його представника, розгляд справи відкладено на 25.04.2025 року. У судове засідання у час призначений для розгляду справи учасники справи не з`явилися, про день, час та місце його проведення повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника з урахуванням раніше поданих заяв по суті справи. Від сторони позивача 02.12.2024 року надійшов відзив на позовну заяву. Інших процесуальних заяв, пов`язаних із рухом справи до суду не надходило. У відповідності до частини 3 статті 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якщо клопотання про розгляд справи заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду сторони позивача про розгляд справи у їх відсутності, та враховуючи наявність відзиву на позовну заяву сторони відповідача та наявності в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача та його представника про день, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 20.01.2012 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, про що 20.01.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні зроблено актовий запис №06 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , про що 27.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні зроблено актовий запис №159 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20.03.2024 року у справі №766/682/24 шлюб між сторонами розірвано. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 17.07.2003 року [PERSON] зареєстрований як ФОП, основний КВЕД 41.20. Будівництво житлових і нежитлових будівель. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 22.10.1966 року Орджонікідзевським районним ЗАГС м. Запоріжжя. За даними довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №551502 від 29.05.2019, [PERSON] має ІІІ гр. інвалідності, загального захворювання. V. Оцінка Суду. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи і не спростовується відповідачем. Позивачка стверджує, що від відповідача матеріальна допомога на утримання та забезпечення нормального рівня проживання спільної дитини регулярно не надходить, чим утруднюється належне утримання позивачем сина та з урахуванням того, що допомога повинна носити систематичний характер та достатній розмір позивачка просила суд стягнути за судовим рішенням суму грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн. у якості аліментів на утримання сина. Позивач стверджує, що саме такий розмір аліментів дозволить забезпечити достатній, гармонійний розвиток дитини. Між сторонами не досягнуто письмової згоди щодо розміру утримання спільної дитини шляхом укладення відповідного договору, а обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в силу положень статті 181 СК України є безумовним. Рішення суду про стягнення аліментів, враховуючи відносини сторін, є гарантією захисту прав неповнолітнього [PERSON] на забезпечення рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Суд констатує, що аліменти це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини. Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2024 року встановлено у розмірі 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік»). Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2025 року встановлено у розмірі 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік»). Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача суд враховує, що позивачкою належними та допустимим доказами не обґрунтовано заявлений розмір до стягнення аліментів саме у сумі 10 000, 00 грн. щомісячно. Розмір середньої заробітної плати по країні не є визначальним при визначенні розміру аліментів на дитину, адже врахуванню підлягають саме можливості відповідача забезпечити дитину у такому розмірі, з урахуванням мінімальних гарантій законодавця та положень ст. 182 СК України. Визначення завідомо непомірного розміру аліментів ставить їх платника у край невигідне становище та провокуватиме збільшення заборгованості по аліментам, оскільки за обставинами цієї справи відсутні докази щодо можливості [PERSON] саме систематично сплачувати аліменти на утримання сина у заявленому розмірі. При цьому аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини, її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку, і не можуть слугувати для безпідставного збагачення одержувача аліментів. Суд також зауважує, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Доказів на підтвердження того, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача у період з 15.07.2024 року по 19.08.2024 року(дата звернення до суду із позовом) матеріали справи не містять. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін неповнолітньої дитини, відсутність між сторонами домовленості щодо розміру участі обох батьків в її утриманні, діючи виключно в найкращих інтересах дитини, виконуючи обов`язок якнайкращого забезпечення її права на належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку і на збереження достойного рівня життя до досягнення дитиною повноліття, враховуючи відсутність даних та належних та допустимих доказів про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, батьків та відсутність доказів зі сторони відповідача про систематичність утримання та надання допомоги добровільно на утримання матері, яка є інвалідом ІІІ групи та перебування останньої на утриманні відповідача, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині наявного обов`язку у відповідача матеріально утримувати та забезпечувати свою дитину та з урахуванням принципу рівності батьків перед обов`язком в утриманні своєї дитини до досягнення нею повноліття, вважає справедливим та законним присудження до стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000, 00 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред`явлення позову, тобто з 19 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Докази, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти саме у такому розмірі, матеріали справи не містять. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Приймаючи до уваги звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів до суду, ураховуючи задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір визначений за ставками встановленими ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 1211, 00 грн.

Outcome: partial