Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

26 лютого 2024 року ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі - позивач) звернулось до суду з цим позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 16940 грн за договором позики №75349364. У обґрунтування позову зазначено, що 10 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №75349364, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн, строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99 % в день (базова процентна ставка/фіксована). Позикодавець на виконання п.1 договору позики виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 5000 грн, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», оскільки перерахунок коштів з банківського рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за договором позики та заборгованості за процентами не виконав. 21 грудня 2021 року ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» уклали Договір факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75349364 від 10 серпня 2021 року. 31 березня 2023 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали Договір факторингу №310323-ФК від 31 березня 2023 року за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75349364 від 10 серпня 2021 року. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано у АТ КБ «Приват Банк» інформацію про рахунок відповідачки (а.с.66-67). Представник позивача у прохальній частині позовної заяви просить розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечуємо (а.с.4 на звороті). Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с.71). 02 квітня 2025 року від представника відповідача - адвоката Савченко Л.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказує, що за твердженням позивача, між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (надалі за текстом також - «Безпечне агентство») та відповідачем 10 серпня 2021 року укладено Договір позики № 75349364 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) (надалі за текстом також - «Кредитний договір»). Строк кредитування згідно Договору становить 30 днів. Вказує, що право вимоги у Безпечного агентства до відповідача виникло з 09 вересня 2021 року. Також з 09 вересня 2021 року розпочався і перебіг строку позовної давності за Договором, а тому вважає, що строк позовної давності за позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором закінчився 09 вересня 2024 року. Разом з тим, позовна заява подана 18 лютого 2025 року, отже, за межами строку позовної давності. Окрім того, продаж права вимоги за договором факторингу чи за договором про відступлення права вимоги не продовжує та не поновлює строк позовної давності. Так, первісний кредитор відступає новому кредитору лише ті права вимоги, які має сам. Отже, до нового кредитора не може перейти те право, яке не існувало у первісного кредитора. Таким чином, якщо строк позовної давності закінчився для первісного кредитора, то він закінчився і для нового кредитора. У разі якщо б строк позовної давності поновлювався з переданням права вимоги новому кредитору, то у кредитних правовідносинах було б взагалі нівельовано таке поняття, як строк позовної давності, оскільки первісний кредитор міг би продати право вимоги і через 10 років, і навіть більше, з моменту, як воно виникло. У зв`язку з таким, просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач не підтвердив факт укладення Кредитного договору. Електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Доказів укладення такого договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано. Вказує, що на підтвердження укладення Кредитного договору між Безпечним агентством та відповідачем позивачем подано до суду копію Кредитного договору та Таблиці обчислення загальної вартості Кредиту (надалі за текстом також - «Таблиця»), нібито укладених дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Безпечного агентства шляхом надсилання Бепечним агентством на телефонний номер відповідача одноразового ідентифікатора для підписання даних документів та нібито підписано введенням відповідачем Електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), номер пароля 3FkUbL24B1. При цьому, позивачем не надано доказів того, що наявні в матеріалах справи копії вищезазначених документів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронним підписом одноразовим ідентифікатором уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа, а тому вважає, що наявні в матеріалах справи копії Кредитного договору та Таблиці не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення Кредитного договору між відповідачем та Безпечним агентством. Факт існування заборгованості відповідача перед позивачем жодним чином не підтверджений. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту у розмірі 5000 грн, його погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки по рахунку та інше). Позивач не надав доказів того, що на момент подання позову у нього існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві. В додатках до позовної заяви відсутні належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту отримання відповідачем від Безпечного агентства кредитних коштів у розмірі 5000 грн. за Кредитним договором. Вважає платіжне доручення неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки немає відмітки банку про прийняття такого платіжного доручення до виконання, а Безпечне агентство є заінтересованою особою у справі. Також до позову додано довідку ТОВ «Фінекспрес» про перерахування коштів. Однак, така довідка є неналежним та недопустимим доказом у справі так як у такій довідці не зазначено повного номеру карти, на яку нібито здійснено переказ кредитних коштів, а отже з такої довідки неможливо встановити факт надання відповідачу таких кредитних коштів. До позову не додано договору на здійснення операцій з переказу коштів, який мав би бути укладений між Безпечним агентством та ТОВ «Фінекспрес». Також до позову не додано ліцензії ТОВ «Фінекспрес» на здійснення фінансових операцій. Зазначає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів. У зв`язку із недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов Кредитного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками відсутні. Тому, відповідач не визнає позовні вимоги у зв`язку із недоведеністю наявності заборгованості наданими до позову додатками. Вказує, що відповідач є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] , довідка форми 5 № 165 від 17 березня 2025 року, видана військовою частиною № [NUMBER] та посвідчення нацгвардійця серії [NUMBER] від 12 лютого 2024 року. В Україні на момент укладення Договору діяв особливий період і нині триває воєнний стан. Наведені обставини свідчать про те, що на відповідача поширюється дія п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», тому відсотки за користування кредитом з нього стягненню не підлягають. На час укладення кредитного договору відповідач уже був військовослужбовцем, тому відсотки за користування кредитом з нього стягненню не підлягають. Вказує, що навіть якби відповідач не був військовослужбовцем та учасником бойових дій, та було б доведено факт укладення кредитного договору та факт наявності заборгованості, нарахування відсотків більше ніж 1% в день є незаконним, оскільки 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Крім цього, зазначає, що навіть якби відповідач не був військовослужбовцем та учасником бойових дій, та було б доведено факт укладення кредитного договору та факт наявності заборгованості, то розмір відсотків мав би розраховуватися не більше як 1% в день, а не 1,99 % чи 2,7 % і становити 1500 грн. (5000 грн. тіло кредиту Х 1 % Х 30 днів строк кредиту), а не 11940 грн., як просить позивач. Вказує, що як убачається із Таблиці обчислення загальної вартості кредиту, яка є додатком до кредитного договору, розмір відсотків становить 2835,75 грн. Однак, позивач просить суд стягнути за кредитним договором заборгованість за відсотками у розмірі 11940 грн., отже, нарахував відсотки за межами строку дії кредитного договору. Окрім того, п. 2.3. Кредитного договору також передбачено понадстрокове нарахування відсотків у розмірі 2,70 % в день, що є незаконним, а тому розмір відсотків мав би становити 2835,75 грн., а не 11940 грн. як нарахував позивач та просить стягнути суд. Пункти кредитного договору щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 1,99 % в день у межах строку дії кредитного договору та пункт кредитного договору про 2,7 % за межами строку дії кредитного договору є несправедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитора, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Положення договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Станом на дату подання позову за кредитним договором позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 11940 гривень, що становить 238,8 % від суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Встановлення позивачем за кредитним договором процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,99 % в день у межах строку дії кредитного договору та пункт кредитного договору про 2,7 % за межами строку дії Кредитного договору, встановлення процентів за користування кредитом у розмірі 11940 грн., враховуючи те, що заборгованість за тілом кредиту становить 5000 грн., нарахування відповідачу простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 11940 грн., що становить 238,8 % від тіла кредиту, вважає, що є агресивною діяльністю, а отже нечесною підприємницькою практикою. Посилаючись на згідно з ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. Зазначає, що відповідачем ніяких документів при укладенні кредитного договору отримано не було. Факт того, що позивач є фінансовою установою, не є підставою для застосування виключно Закону України «Про платіжні послуги. До позову не додано доказів оплати за відступлення права вимоги від Безпечного агентства до ФКУА за кредитним договором. Відступлення права грошових вимог за кредитним договором від ФКУА до Фінпром на підставі Договору факторингу № 310323-ФМ не відбулося, а отже Фінпром є неналежним позивачем у справі і позов не підлягає задоволенню. До позову не додано доказів оплати за відступлення права вимоги від ФКУА до Фінпром за кредитним договором на підставі Договору факторингу № 310323-ФМ. Позивач не має права вимоги до відповідача за кредитним договором, а тому відсутній предмет позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому, господарська діяльність по наданню фінансових послуг із відступлення права вимоги підлягає обов`язковому ліцензуванню. До позову не додано ліцензії Безпечного агентства, ФКУА та позивача. Вказує, що 19 березня 2025 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги б/н. Згідно п. 1.1. Договору, за даною угодою адвокат приймає доручення клієнта щодо надання правової допомоги з питань захисту прав і представництва інтересів клієнта у цивільній справі № 152/283/25, за договором позики № 75439364 від 10 серпня 2021 року. Як вбачається з умов договору загальна вартість послуг адвоката складає 8000 грн., яка складається із: консультування довірителя, визначення правової позиції, складання (написання) відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за Договором позики № 75439364 від 10 серпня 2021 року у справі № 152/283/25. Вказує, що витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн. підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Представник відповідача просить: застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; судові витрати зі сплати судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн (а.с.85-103). 07 квітня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався. З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з 12 березня 2017 року. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції чинній на день звернення з позовом), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, яким доповнено ЦК України в березні 2022 року. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом. Враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено, так як позивачем заявлено позовні вимоги у лютому 2025 року про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, а договір позики було укладено 10 серпня 2021 року. Таким чином, строк позовної давності не пропущений, а відтак відсутні підстави для звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності. З Перехідних положень ЦК України вбачається, що протягом особливого періоду (дії карантину, військового стану) - строки позовної давності зупиняються та не обраховуються, на період зупинення загального строку позовної давності, кредиторам забороняється нараховувати 3% річних, інфляцію та будь-які штрафні санкції за порушення будь-яких зобов`язань. Тому, звертаючись з позовом до суду, позивачем нараховані проценти по договору позики за базовою процентною ставкою в розмірі 1.99%, а не процентну ставку за понадстрокове користування позикою в розмірі 2,70%, що у свою чергу передбачено договором позики. Зазначає, що 10 серпня 2021 року [PERSON] підписав Договір позики №75349364 від 10 серпня 2021 року (на умовах повернення позики в кінці строку позики), на виконання умов зазначеного договору йому було надано позику в розмірі 5000 грн. Вказаний договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором [PERSON] «3FkUbL24B1» та директором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» електронний підпис «nmqXz5iNFk». Згідно з довідкою про ідентифікацію, виданою позикодавцем, позичальник/відповідач: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким/якою укладено договір №75349364 від 10 серпня 2021 року, ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора). Одноразовий ідентифікатор: 3FkUbL24B1. Час відправки ідентифікатора позичальнику:10/08/2021 01:20:32. Електронна пошта, на яку направлено ідентифікатор: [INFO] (Довідка про ідентифікацію - міститься в матеріалах справи). З викладеного вище вбачається, що позичальником/відповідачем 10 серпня 2021 року підписано (акцептовано) оферту) одноразовим ідентифікатором (3FkUbL24B1), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору, а тому на думку позивача між сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення укладання такого договору шляхом вчинення дій зазначених вище. Отже, без власного волевиявлення [PERSON] та без надання останньою особою інформації необхідної для укладення договору позики (надання відповідачем: ідентифікаційного коду, паспортних даних, адреси реєстрації, банківської карти для зарахування коштів тощо), позикодавцем би не здійснювалися дії щодо надання коштів на картковий рахунок вказаний відповідачем. До того ж, без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано. Надані представником позивача письмові докази є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування. Всі документи надійшли до суду через підсистему «Електронний суд», а отже засвідчені належним чином представником позивача з використанням електронного підпису. Твердження представника відповідача, стосовно ненадання позивачем доказів перерахування коштів на картковий рахунок відповідача вважає, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи містяться наступні документи, які підтверджують перерахування коштів на картковий відповідача: Електронна платіжна інструкція № 1e18d1b0-fadb-4f8f-acb0-0f7a6d8ef986 від 10 серпня 2021 року видана ТОВ «ФІНЕКСПРЕС» (фінансова компанія, яка діє на підставі ліцензії, яка видана Національним банком України на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку - платіжний інструмент/платіжна система) [документ виданий платіжною системою]; Довідка № КД-000008745/ТНПП від 07 лютого 2025 року, видана платіжною системою/ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», що підтверджує перерахування коштів за платіжною інструкцією /квитанцією № 1e18d1b0-fadb-4f8f-acb0-0f7a6d8ef986 від 10 серпня 2021 року [документ виданий платіжною системою]; Лист №10022025-46 від 07 лютого 2025 року, виданий позикодавцем/ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», що підтверджує видачу/перерахування на банківську карту відповідача/клієнта онлайн-позики на підставі платіжної інструкції № 1e18d1b0-fadb-4f8facb0-0f7a6d8ef986 від 10 серпня 2021 року [документ виданий позикодавцем]. Посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву зводяться до того, що зазначені вище документи не є належними та допустимим доказами, оскільки не відповідають положенням ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», «Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року №75» та розрахунок суми заборгованості, а отже не підтверджують факт передачі коштів, то з цього слід зазначає. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових рахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Оскільки, всі кошти за даними договорами надавались на особистий картковий рахунок вказаний відповідачем, то всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайором регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», відповідно до положень якого вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. (п.5 розділу VII зазначеної вище Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань). Тому, вказує, що в матеріалах цивільної справи містяться докази перерахування коштів відповідачу, а посилання представника відповідача стосовно відсутності доказів зарахування коштів на картковий рахунок відповідача є безпідставні, оскільки саме боржник/відповідач має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і він мав/має можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів. Саме по собі посилання представника відповідача у відзиві на те, що позивачем не надано докази перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, на думку позивача - не заслуговують на увагу. [PERSON] , будучи стороною вказаного правочину, мав можливість надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження того, що відповідні кошти не зараховувались на його карткові рахунки, указані у договорах, у період часу, про який стверджує позивач, або того, що карткові рахунки йому не належать, оскільки лише відповідач має доступ до свого рахунку. Повідомляє, що Товариство не укладало кредитного договору із [PERSON] , а отримало право вимоги за кредитним договором №75349364 від 10 серпня 2021 року, на підставі Договору факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року, тому верифікацію та ідентифікацію заявника здійснювало ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (Первинний кредитор). Крім цього, вказує, що відповідачем при укладанні договору позики №75349364 від 10 серпня 2021 року не було зазначено відомостей, щодо проходження військової служби. Отже зважаючи на вищевикладене позивач довідався про факт проходження військової служби відповідачем з відзиву на позовну заяву. Вказує, що пільги поширюються лише на мобілізованих військовослужбовців, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України у період здійснення зазначених заходів - проценти/пеня/штрафні санкції не нараховуються в період дії воєнного стану. Тому, за договором позики №75349364 від 10 серпня 2021 року нарахування процентів зупинено - 08 грудня 2021 року, а пеня/штрафні санкції - взагалі не нараховувались, а отже відповідач не підпадає під даний вид пільг, оскільки на час дії договору позики відповідач не був мобілізований для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України. Щодо нарахування процентів за договором позики вказує, що відповідно до п. 5.2. договору позики №75349364 від 10 серпня 2021 року, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documentslicense/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок та умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Згідно із п. 6.5 Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. (Правила про надання грошових коштів у позику від 11 лютого 2021 року (повернення позики в кінці строку) - містяться в матеріалах справи). Тому, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. З наведеного алгоритму укладання договору позики вбачається, що без ознайомлення/погодження з Умовами договору позики та Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики) подальше укладення електронного договору позики на сайті є неможливим. Тому, підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Доводи представника відповідача, щодо безпідставного нарахування заборгованості за процентами - є передчасними, оскільки таке нарахування здійснювалось у відповідності до умов договору та додатків до них/правил, й саме через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Більш того, позивач просить стягнути суму заборгованості за договорами позики лише до моменту відступлення права вимоги первісними кредиторами, інших нарахувань позивачем не заявлялось, зокрема процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2.70 % за кожен день, яка передбачена договором позики, погодженими відповідачем та регламентована правилами надання грошових коштів у позику - не нараховано, оскільки зазначена процента ставка значно фінансово навантажить відповідача. Посилання представника відповідача на положення ст.625 ЦПК України вважає помилковими, оскільки позивач звертаючись з позовом до суду обраховував заборгованості відповідача за базовою/фіксованою процентною ставкою, а не за процентною ставкою «понадстрокове користування позикою» в розмірі 2,7% (відповідальність штраф за порушення умов договору позики, згідно правил нараховується після 120 днів нарахування процентів за базовою процентною ставкою). Щодо доказів оплати за договором факторингу вказує, що твердження представника відповідача, стосовного того, що позивачем не доведено право грошової вимоги за Договором позики, спростовується матеріалами справи, оскільки до позовної заяви додано докази здійснення оплати за договором факторингу Договір факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року та за договором факторингу Договір факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року. Згідно п. 5.2. зазначених вище Договорів факторингу встановлено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому передачі реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача/фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього Договору. Зазначає, що з відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач планує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., проте на думку позивача зазначені вище витрати у малозначній справі є значно завищеним, оскільки не потребують значної витрати часу. Крім того, витрати відповідача на правничу допомогу у розмірі 8000 грн. перевищуються суму отриманого відповідачем кредиту у 160% (8000,00/5000=160%) та дорівнюють 47% від ціни позову (8 000,00 /16 940,00 грн), а тому є завищеними та неспівмірним до предмету позову. Щодо доказів наданих представником відповідача зазначає, що відповідач/представник відповідача, доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача до відзиву долучено не було (виписку із карткового рахунку відповідача в якій відображено отримання/неотримання кредитних коштів, доказів не укладання зазначеного договору, контр розрахунок, тощо..), а тому відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами позивача та їх оцінки, тоді як оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Позивач вважає, що відповідач та представник відповідача, заперечуючи отримання коштів/укладання договору, застосували концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова ВС від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень [PERSON] не надано при тому, що відповідач має безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних та інформаційно телекомунікаційної системи позикодавця (для надання оферти з якою ознайомлювався). Сторона відповідача, а саме представник відповідача, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення. Проте, замість надання доказів/пояснень по суті справи, представник відповідача надав набір правових висновків, які на думку позивача є помилковими, оскільки зміст цих правовідносин(права й обов`язки сторін спору) та спільні риси між спірними правовідносинами є відмінними та не тотожними із даною справою. Представник позивача просить справу розглядати у відсутності представника позивача та позовні вимоги ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» задовольнити в повному обсязі (а.с.120-123). 09 квітня 2025 року від представника відповідача - адвоката Савченко Л.В. до суду надійшли заперечення, в яких вона вказує, що платіжна інструкція є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки немає відмітки банку про прийняття такого платіжного доручення до виконання. До позову додано довідку ТОВ «Фінекспрес» про перерахування коштів, однак, така довідка є неналежним та недопустимим доказом у справі оскільки у такій довідці не зазначено повного номеру карти, на яку нібито здійснено переказ кредитних коштів, а отже з такої довідки неможливо встановити факт надання відповідачу таких кредитних коштів. До позову не додано договору на здійснення операцій з переказу коштів, який мав би бути укладений між Безпечним агентством та ТОВ «Фінекспрес», не додано ліцензії ТОВ «Фінекспрес» на здійснення фінансових операцій. Зазначає, що позивачем у відповіді на відзив зазначено, що: «за договором позики №75349364 від 10.08.2021 року нарахування процентів зупинено - 08.12.2021 року, а пеня/штрафні санкції - взагалі не нараховувались, а отже відповідач не підпадає під даний вид пільг, оскільки на час дії договору позики Відповідач не був мобілізований для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони України.» Разом з тим, право на звільнення від сплати відсотків Боржник набув згідно з Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Закон не обумовлював набуття права необхідністю повідомити кредитну установу про його наявність. За таких обставин Боржнику достатньо заявити кредитній установі чи її правонаступнику про наявне у нього право не сплачувати відсотки і бажання цим правом скористатися і проценти з нього не можуть бути стягнуті. Боржник про це заявив Кредитору і суду, проценти з нього не можуть бути стягнуті. Покладення на Боржника обов`язку сплатити нараховані відсотки за Кредитними договорами буде суперечити принципу справедливості, а також меті пільги, встановленої ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців, які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Закон №3498-ІХ в частині норми ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактично пом`якшує відповідальність фізичної особи (зменшення розміру процентної ставки за Кредитним договором), то відповідно вказаний Закон №3498-ІХ в даному разі має зворотну дію в часі і позивач має право на застосування вказаних положень законодавства щодо визнання п. 1.5. та п.1.7. Кредитного договору недійсними. Позивачем у відповіді на відзив зазначено, що «зобов`язання невиконане боржником перед кредитором у повному обсязі протягом строку дії договору, продовжує своє існування до його повного і належного виконання або ж припинення в регламентований договором спосіб. Закінчення строку дії договору не є підставою для відхилення від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення» відповідач погоджується з вищевикладеним, але водночас зазначає, що зобов`язання невиконане перед кредитором продовжує своє існування, але і не може бути збільшено. Позивачем у позові та відповіді на відзив визнано той факт, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики було здійснено, а отже просить суд вважати цей факт доведеним, як такий, що визнаний позивачем. Вказує, що п. 2.3. Кредитного договору також передбачено понадстрокове нарахування відсотків у розмірі 2,70 % в день, що є незаконним, а тому розмір відсотків мав би становити 2835,75 грн., а не 11940 грн. як нарахував позивач та просить стягнути суд. Несплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для автоматичного продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій). Позивач у позові зазначає про те, що, нібито, 21 грудня 2021 року між Безпечним агентством та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (надалі за текстом також -«ФКУА») укладено Договір факторингу № 2112, однак до позову не додано доказів оплати за відступлення прав вимоги від Безпечного агентства до ФКУА за Кредитним договором. Незважаючи на те, що Договором факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року, укладеним між Безпечним агентством та ФКУА, не передбачено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, позивач у позові зазначає про те, що, нібито, 31 березня 2023 року між ФКУА та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» (надалі за текстом також - «Фінпром») укладено Договір факторингу № 310323-ФМ. Отже, відступлення права грошових вимог за кредитним договором від ФКУА до Фінпром на підставі Договору факторингу № 310323-ФМ не відбулося, а отже Фінпром є неналежним позивачем у справі і позов не підлягає задоволенню. До позову не додано доказів оплати за відступлення права вимоги від ФКУА до Фінпром за кредитним договором на підставі Договору факторингу № 310323-ФМ. Позивач у відповіді на відзив вказує про те, що відповідач/представник відповідача - доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача до відзиву долучено не було (виписку із карткового рахунку відповідача в якій відображено отримання/неотримання кредитних коштів, доказів не укладання зазначеного договору, контр розрахунок, тощо..), а тому відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами позивача та їх оцінки, тоді як оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Однак представник відповідача у відзиві надавав відповідний контр розрахунок у п. 104 (с. 14) відзиву. Представник відповідача просить: застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; судові витрати зі сплати судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. (а.с.130-133). Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що 10 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №75349364 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн, строк позики 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99 % в день. З метою отримання позики відповідач вказав реквізити рахунку № [NUMBER] , свої анкетні дані та ідентифікаційний код (а.с.11 на звороті). ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору позики, шляхом перерахування суми позики на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», що підтверджується електронною платіжною інструкцією №1e18d1b0-fadb-4f8f-acb0-0f7a6d8ef986 від 10 серпня 2021 року (а.с9). Відповідно до повідомлення та виписки по рахунку відповідача за договором №б/н за період з 10 серпня 2021 року по 13 серпня 2021 року, наданих АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). 10 серпня 2021 року на рахунок відповідача зараховано суму переказу у розмірі 5000 грн (а.с.73-75). Таким чином, відповідач отримав та скористався наданими кредитними коштами. Відповідно до копії розрахунку наданого представником позивача, загальна сума заборгованості відповідачки становить 16940 грн, з них: 5000 грн - заборгованість за тілом позики та 11940 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами (а.с.6-8). 21 грудня 2021 року ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» укладено Договір факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75349364 від 10 серпня 2021 року (а.с.25-28). Згідно з копією реєстрів боржників за Договором факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року, за №2627 вказаний [PERSON] , сума заборгованості якого становить 16940 грн (а.с.43 на звороті - 44). Відповідно до копії акту звірки між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» за Договором факторингу №2112 від 21 грудня 2021 року, обороти між Товариствами за цим договором становлять 10102337,52 та за даними ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» на 31 грудня 2023 року заборгованість відсутня (а.с.34). 31 березня 2023 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» укладено Договір факторингу №310323-ФК від 31 березня 2023 року за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75349364 від 10 серпня 2021 року (а.с.35-39). Відповідно до копії акту звірки між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» за Договором факторингу №310323-ФК від 31 березня 2023 року, обороти між Товариствами за цим договором становлять 13137615,00 та за даними ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» на 31 жовтня 2024 року заборгованості ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» перед ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» немає (а.с.43). Згідно з копією реєстрів боржників за Договором факторингу №310323-ФК від 31 березня 2023 року, за №2623 вказаний [PERSON] , сума заборгованості якого становить 16940 грн (а.с.43 на звороті - 44). Відповідно до копії довідки №165 від 17 березня 2025 року, [PERSON] перебуває на військовій службі, а саме: з 31 жовтня 2018 року по 12 квітня 2019 року - строкова військова служба у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України; з 12 квітня 2019 року по теперішній час - військова службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України (а.с.105). Згідно з копією посвідчення серії [NUMBER] , [PERSON] є учасників бойових дій (а.с.110). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами частин 3, 6, 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Суд зауважує, що Договір містить прізвище, ім`я, по батькові відповідача, РНОКПП, паспортні дані, адресу, мобільний телефон та банківський рахунок, а також підписи у формі алфавітно-цифрової послідовності, що підтверджує факт укладення Договору між первинним кредитором та відповідачем і спростовує посилання представника відповідача. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не подано доказів надання йому грошових коштів на увагу не заслуговують, оскільки повідомленням та випискою по рахунку відповідача за договором №б/н за період з 10 серпня 2021 року по 13 серпня 2021 року, наданих АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я [PERSON] , підтверджено факт переказу 10 серпня 2021 року на рахунок відповідача грошових коштів у розмірі 5000 грн, тобто отримання останній кредитних коштів. Натомість відповідач, який заперечує отримання цих коштів, на підтвердження своїх доводів, доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у Договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить, не надав. Відповідач не позбавлений був можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких, відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд зауважує, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами була відповідачем погоджена, а виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №623/2936/19). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п 81-85, 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно достатті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України». Проте, як вбачається з розрахунку суми заборгованості відповідача, позивачем нараховані проценти в сумі 11940 грн, за період з 10 серпня 2021 року по 31 березня 2023 року включно, тобто станом на дату відступлення TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги ТОВ «Фінпром маркет». При цьому згідно п. 2.1. договору позики № 75349364 сума позики становить 5000 грн; згідно п. 2.2. договору строк позики 30 днів, а тому враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за межами строку кредитування, у відповідності до п.п 81-85, 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, суд вважає необхідним у задоволенні вимог позивача в частині стягнення відсотків, починаючи з 10 вересня 2021 року відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Таким чином, сума заборгованості відповідача за відсотками становить 2985 грн, а саме за період з 10 серпня 2021 року по 09 вересня 2021 року. Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Так, в статтях 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Особливий період відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» та Закону України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та на момент винесення рішення продовжує діяти. Статтю 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було доповнено підп. 3 п. 4 ч. 15 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ. Пункт 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема, підп. 3 п. 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені п. 15 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії довідки №165 від 17 березня 2025 року, [PERSON] перебуває на військовій службі, а саме: з 31 жовтня 2018 року по 12 квітня 2019 року - строкова військова служба у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України; з 12 квітня 2019 року по теперішній час - військова службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України (а.с.105). Таким чином, відповідач, як військовослужбовця, не призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оскільки він з 12 квітня 2019 року по теперішній час перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України, а тому на нього не поширюється пільга передбачена пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно умов вищевказаних Договорів факторингу та відповідно до вимог ст. ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за договором позики відбулася заміна кредиторів, а ТОВ «Фінпром Маркет» набуло статусу нового кредитора. Разом з цим, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі №199/782/21 (провадження №61-1323св23), від 31.05.2023 у справі №938/632/20 (провадження №61-16716св21). З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім цього, з 24 лютого 2022 року до тепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 №2102-IX (з наступними змінами). Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. В постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року по справі № 383/1645/23 щодо позовної давності зазначено про те, що строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні. Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів. За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи продовжений у порядку пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Отже, судом установлено факт не виконання відповідачем узятих зобов`язань за договором позики, що у свою чергу порушує право позивача на виконання умов договору, повернення суми позики та сплати відсотків, а тому порушене право підлягає судовому захисту. Таким чином, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним позиви в сумі 7985 грн. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Представником позивача було укладено договір про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01 листопада 2024 року з адвокатом Ткаченко Ю.О. (а.с.45-47). Відповідно до витягу з Акта №5-П приймання-передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01 листопада 2024 року де зазначено перелік наданих послуг позивачеві на суму 3500 грн, а також надано акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (а.с.49-50). На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу представник відповідача надала суду копію договору про надання правової допомоги від 19 березня 2025 року, копію акту прийому - перначі наданих послуг від 02 квітня 2025 року на суму 8000 грн, детальний опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом Савченко Л.В. на виконання умов договору про надання правової допомоги від 02 квітня 2025 року на суму 8000 грн (а.с.106-109). Таким чином встановлено, що позивачем та відповідачем були понесені судові витрати по сплаті за надання правничої допомоги. Ці витрати пов`язані з розглядом справи, та є пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін. Крім того, суд зауважує, що провадження у справі здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тому сторони не приймають участі в судових засіданнях, що враховується судом при розподілі витрат на правничу допомогу. Суд вважає, що зазначена сума адвокатських витрат в сумі 3500 грн. є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг. Відтак, суд вважає, що співмірною у цій справі компенсацію вартості виконаної адвокатом роботи лише у сумі 2500 грн., з урахуванням, зокрема, складності справи, обсягу наданих у цьому випадку адвокатських послуг і виконаних робіт у межах підготовки справи до розгляду та впродовж судового розгляду. Зазначена сума адвокатських витрат є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг. При цьому, на думку суду, така сума буде відповідати принципу справедливості, враховуючи, що позовні вимоги позивача до відповідача були задоволені на 47%. При цьому, із заявлених представником відповідача 8000 грн, з позивача слід стягнути на користь останнього, судові витрати понесені за надання професійної правничої допомоги лише в сумі 2000 грн. Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1141,67 грн.

Outcome: partial