Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову тим, що у період з 29 квітня 1998 року по 07 лютого 2025 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Дніпроважмаш» та 07 лютого 2025 року звільнений за ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку на загальну суму 71 746,35 грн. Вказує, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року становить 23 085,81 грн. Вважає, що незаконними діями відповідача було нанесено моральну шкоду, яка позивачем оцінена в 3 000 грн. На підставі вищевказаного, вона звернулась до суду з цим позовом в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 71 746,35 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року в сумі 23 085,81 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування у АТ «Дніпроважмаш» довідок про заборгованість по заробітній платі [PERSON] та про його доходи за грудень 2024 року - січень 2025 року. Представник позивача Присенко О.Г. сформувала в системі «Електронний суд» заяву в якій просила розглянути справу без її участі і без участі позивача, а також підтримала позовні вимоги та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не представив, лише на вимогу суду надав довідку про заборгованість і доходи позивача [PERSON] , зазначивши, що заборгованість утворилась внаслідок важкого фінансового стану підприємства і погашається по мірі надходження коштів, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 21 квітня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29 квітня 1998 року по 07 лютого 2025 року перебував у трудових відносинах з АТ «Дніпроважмаш» і на підставі наказу №108/к/тр від 07 лютого 2025 року був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці [PERSON] (а.с.10-17, 25-32). Матеріалами справи підтверджено, що заборгованість АТ «Дніпроважмаш» по заробітній платі [PERSON] становить: за листопад 2024 року 7 674,15 грн. (після утримання податків 6 177,69 грн.); за грудень 2024 року 22 013,64 грн. (після утримання податків 16 950,50 грн.); за січень 2025 року 9 467,36 грн. (після утримання податків 7 289,87 грн.); компенсація за невикористану відпустку (50 днів) 32 591,20 грн. (після утримання податків 25 095,23 грн.), що на загальну суму 71 746,35 грн. (після утримання податків 55 513,29 грн.), що підтверджується наданою АТ «Дніпроважмаш» довідкою №65 від 12 березня 2025 року (а. с. 52). Частиною 1 статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України N6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, N6-788цс16 від 14 грудня 2016 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. З наданих суду доказів вбачається, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, та фактично повний розрахунок з позивачем відповідач не провів на час розгляду справи. Як встановлено судом під час розгляду справи, розмір заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які не було виплачено позивачу, складає 71 746,35 грн. Тому, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є такою, що підлягає задоволенню і на користь позивача з відповідача слід стягнути заборгованість у загальному розмірі 71 746,35 грн. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов у частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку підлягає задоволенню в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року включно в розмірі 23 085,81 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. За змістом пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З довідки АТ «Дніпроважмаш» №65 від 12 березня 2025 року судом встановлено, що загальний розмір заробітної плати [PERSON] за останні два місяці (грудень 2024 року - січень 2025 року) перед звільненням становив 31 481 грн. (а. с. 52). Таким чином, середньоденний заробіток позивача [PERSON] , який підлягає врахуванню за час затримки розрахунку, становить 699, 58 грн. (31 481 грн. : 45 робочих днів). Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 08 лютого 2025 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року, тобто в межах заявлених позовних вимог. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року складає 23 086,14 грн. (699,58 грн. х 33 робочі дні). При цьому, стороною позивача заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23 085,81 грн. Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з АТ «Дніпроважмаш» на користь позивача суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що АТ «Дніпроважмаш» не було здійснено відповідний розрахунок із позивачем у день його звільнення, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 лютого 2025 року по 26 березня 2025 року включно, саме в заявленому стороною позивача розмірі 23 085,81 грн., оскільки суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, з утриманням із вище визначених сум установлених законодавством України податків і зборів. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з того, що діями відповідача було дійсно порушено трудові права позивача, а також право власності позивача на кошти, які йому належать у якості оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, захисту його порушеного права, також суд враховує тривалість періоду, за який утворилась заборгованість, розмір цієї заборгованості, обставини, що призвели до відсутності належного та повного розрахунку з позивачем, і тому вважає необхідним задовольнити позов у частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі п. 7 ч. 1 ст.\~264,\~ст.\~430\~ЦПК України суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з АТ «Дніпроважмаш» підлягає стягненню 968,96 грн. судового збору на користь держави, а також 968,96 грн. на користь позивача.

Outcome: partial