Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення від дня подання заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Вимоги позову мотивовані тим, що позивач є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . З 2016 з відповідачкою припинили спільне проживання та з цього часу проживають окремо, діти проживають разом із позивачем. Відповідачка не приймає участі та ухиляється від виховання та утримання дітей. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2024 шлюб між сторонами розірваний. Відповідачка ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшої долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, тобто створились умови, які шкодять інтересам дітей. Позивач з дітьми зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та з 2016 разом із дітьми проживають за цією адресою без відповідачки. Вказана квартира належить по частки позивачу та його брату. З початку агресії рф донька у зв`язку із небезпекою з бабусею та дідусем, які є батьками відповідачки, виїхали за межі України, позивач із сином проживають разом у м. Харкові. Всі витрати, пов`язані з утриманням дітей позивач несе самостійно, займається їх вихованням, опікується дітьми тощо. Донька [PERSON] є здобувачкою освіти 5-В класу ХЛ №138, навчається у закладу освіти з 2019. Позивач постійно підтримує зв`язок із класним керівником, цікавиться навчанням доньки, контролює виконання завдань, систематично відвідує онлайн батьківські збори. Син [PERSON] є студентом 1-го курсу денної форми навчання за оплатним договором ХНУВД, зарахований на навчання з 01.09.2023. Крім того, позивач зазначає, що діти перебувають під наглядом фахівців КНП «МДП №7 «ХМР» з 07.08.2019, декларації підписані з лікарем-педіатром від імені батька дітей - [PERSON] , який приводив дітей до фахівців поліклініки, був присутній з дітьми під час медичних оглядів, тобто саме батько дітей цікавився станом здоров`я та виконував рекомендації лікарів. Останнє відвідування лікаря-педіатра 27.09.2023. Далі, позивач зазначає, що працює у ФОП [PERSON] з 05.11.2018 по теперішній час на посаді закрійника-різальника. До кримінальної відповідальності не притягався. Між тим, відповідачка вироком Московського районного суду м. Харкова від 08.05.2020 визнана винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та неї призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки. [PERSON] надала заяву 11.05.2024 про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітніх дітей, стверджуючи про те, що разом з дітьми та їх батьком разом не проживають, участі у вихованні та утримані дітей не приймає. Все наведене позивачем свідчить про те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. В судовому засіданні представник позивача у повному обсязі підтримав вимоги та доводи позову, зазначивши, що [PERSON] разом із дітьми з 2016 проживають окремо від відповідачки, якої в силу образу та складу життя, діти не потрібні. Раніше була засуджена. Участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, а тому лише позивач самостійно виховую та матеріально утримує дітей. Син є студентом, на сьогоднішній день досяг повноліття. Донька навчається у ліцеї та з батьками від подачки через повномасштабну агресію рф перебуває за межами України. Позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином та своєчасно повідомленою про дату, час та місце проведення судового розгляду, заяв про поважні причини своєї неявки або про розгляд спари без її участі, до суду не надала, правом надання відзиву проти позовних вимог, не скористалась. 10.06.2024 звернулася із нотаріально посвідченою заявою, якою не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього сина та малолітньої доньки, стверджуючи, що разом із дітьми та їх батьком не проживає та не приймає участі у вихованні та утриманні дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Від представника третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради 26.08.2024 надійшли пояснення, із змісту яких, зокрема вбачається, що розгляд справи просить провести за відсутністю представника органу опіки та піклування, рішення по справі прийняти з урахуванням наданого висновку. Представник [INFO] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про день, час та місце проведення судового розгляду, заяв про поважні причини своєї відсутності або про слухання справи без участі представника, до суду не надійшло, правом надання пояснень щодо вимоги позову не скористувався. Суд, вивчивши доводи позивача, вислухавши представника позивача, враховуючи зайняту позицію відповідачки, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого. У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Так, судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копіями свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 12.10.2006, актовий запис № 1257 та серії [NUMBER] від 30.07.2013, актовий запис №1189 (а.с.10,11). Шлюб між сторонами розірваний на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2024 (а.с.12). Також встановлено, що неповнолітні діти зареєстровані разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.20,21). Донька позивача разом із батьками [PERSON] з початку агресії рф, виїхали за межі України, син проживає разом із позивачем у м. Харкові. Відповідно до ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участі у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На а.с.21 міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 11.05.2024, р/н № [NUMBER] , якою остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , стверджуючи, що ані разом з дітьми, ані з їх батьком [PERSON] , не проживає та не приймає часті у вихованні та утриманні дітей. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50,155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21.12.1995, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси є предметом їх основного піклування. Зазначені гарантії кореспондуються із статтею 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Далі, ч.4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Із висновку Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради від 22.08.2024 №325 вбачається за доцільне позбавлення [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.56,57). Матеріали справи на підставі яких Службою прийнятий такий висновок, суду не надано, в судовому засіданні представником ДССД прийняте рішення не обґрунтовано. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України батько, матір може бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Між тим, Постановою КЦС ВС від 29.11.2023 у справі №6-7/15704/22, зокрема, визначено, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Постановою КЦС ВС від 22.11.2023 у справі №214/5134/22 (частина І), між іншого, зазначив, що «Орган опіки та піклування надав рішення про доцільність позбавлення батьківських прав матері, посилаючись на подану нею заяву від 14.12.2022, у якій вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Суд першої інстанції, з яким поголився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та відповідно правильно відмовив у задоволені цієї вимоги…. Водночас відповідачка до суду жодного разу не з`явилися, ці обставини не підтвердила… Надіслану позивачем до ВС нотаріально посвідчену заяву матері дитини про визнання позову колегія суддів не приймає з підстав, передбачених ч.4 ст. 206 ЦПК України, оскільки вважає, що визнання позову відповідачем в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини.». Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 10.11.2023 у справі №401/1944/22 (частина І,ІІ) також зазначив, що «заяви відповідачки від 26 липня та 27 жовтня 2022, в яких вона відмовляється від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставами для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання зави про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Отже, аналізуючи вищевикладене, наявність нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 11.05.2024, якою остання не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав стосовно своїх дітей, відсутність [PERSON] при розгляді справи в суді, її аргументованих пояснень тощо, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд не приймає таку заяву матері [PERSON] з підстав, передбачених ч.4 ст. 206 ЦПК України, оскільки вважає, що згода відповідачки на позбавлення її батьківських прав, визнання позову порушує права та інтереси неповнолітнього на той час, сина та малолітньої доньки. Далі, відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання. Позивачем на підтвердження своїх доводів суду надано копії: інформації адміністрації КЗ «Харківський ліцей №138 Харківської міської ради» від 28.05.2024, довідки Харківського національного університету внутрішніх справ від 17.05.2024, інформації адміністрації КНП «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради від 20.05.2024, довідки №1-05/2024 від 17.05.2024 ФОП [PERSON] , Витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» (а.с.14-18). Так, із змісту інформації адміністрації КЗ «Харківський ліцей №138 Харківської міської ради» від 28.05.2024 вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , здобувачка освіти 5-В класу, навчається у закладі освіти з 2019. Батько [PERSON] постійно підтримує зв`язок із класним керівником, цікавиться навчанням доньки, контролює виконання завдань, систематично відвідує онлайн батьківські збори. Мати, [PERSON] з родиною не проживає, не підтримує зв`язок з класним керівником, не цікавитеся успішністю дитини. Із змісту довідки Харківського національного університету внутрішніх справ від 17.05.2024 вбачається, що [PERSON] є студентом 1 курсу денної форми навчання, зарахований з 01.09.2023. Із інформації адміністрації КНП «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради від 20.05.2024вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають під наглядом фахівців КНП «МДП №7» ХМР з 07.08.2019. Декларація з лікарем педіатром підписані від імені батька дітей [PERSON] . За інформацією лікаря-педіатра - батько приводив дітей до фахівців поліклініки та був присутній з сином та донькою під час медичних оглядів. Батько цікавиться станом здоров`я та виконував рекомендації по догляду та лікуванню дітей. Останнє відвідування лікаря-педіатра 27.09.2023. Із довідки №1-05/2024 від 17.05.2024 ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 05.11.2018 дійсно працює у ФОП [PERSON] по теперішній час на основному місці роботи на посаді закрійника-різальника. Із Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 13.03.2024 до кримінальної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Також повивач посилається на те, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 08.05.2020 [PERSON] визнана винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та неї призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнена від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки, що підтверджено копією вироку суду (а.с.70-72). Із Постанови КЦС ВС від 04.04.2024 у справі №553/449/20 вбачається, що суду необхідно встановити, чи справді батьки (один з них) свідомо не турбується про дитину, ухиляються від дотримання рекомендацій органів опіки і піклування та інших профільних служб. Якщо особа має залежність від алкоголю чи заборонених речовин, у суді доводиться свідоме ухилення від лікування в медичних і реабілітаційних установах. Для звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав необхідно завчасно підготувати та додати до позовної заяви низку всіх можливих доказів, наприклад: довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, характеристики, інформацію щодо вчинення насильства над дитиною (звернення до поліції), психологічні висновки, довідки про лікування із наркоцентру, акти обстеження умов проживання, аудіо-, фото-, відеофайли, копії судових рішень, які вже є щодо батьків чи дитини, тощо. У таких справах є обов`язковою участь органів опіки та піклування. Вони збирають інформацію про відповідача, проводять бесіду з ним (нею) та дитиною, обстежують умови проживання. За результатами надається висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав. Крім усього іншого, має бути вислухана дитина, яка може висловити свою думку. Тож в ситуації штучного позбавлення батьківських прав досвідчений представник органів опіки та піклування (психолог) зможе з легкістю встановити, чи дійсно виховання, утримання та піклування за дитиною забезпечуються лише батьком, а мати - ухиляється від виконання своїх обов`язків. Але навіть при наданні достатніх доказів для позбавлення батьківських прав суд усе одно може відмовити в задоволенні позову, попередивши про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків. І за загальним правилом, позбавлення батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити поведінку людей у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. А зловживання інститутом позбавлення батьківських прав з метою ухилення від мобілізації суперечить його основним цілям - захисту прав дитини, забезпечення безпечних умови життя й здорового розвитку. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанова Верховного Суду Третьої судової палати КЦС від 07.02.2024, справа № 455/307/22;провадження № 61-16965св23) Між тим, аналіз перелічених вище документів, наданих позивачем в якості доказів, не є у своєї сукупності достатніми, належними доказами, які дають змогу суду дійти обґрунтованого висновку про підтвердження доводів позивача та вимог позову, які б свідчили про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, що визначено у положеннях ст.ст. 76-81 ЦПК України. Інших доказів суду з боку позивача не надано, не містять таких доказів і матеріали справи. Визнання позовних вимог з боку відповідачки, на що посилається представник позивача, як на одну із підстав для задоволення позову, не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки це суперечить закону в розумінні положень Глави 5 ЦПК України. З боку позивача, його представника, відповідачки, будь-яких заяв або клопотань у відповідності до ст. 84 ЦПК України не заявлено. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд оцінює докази з своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, оцінюючи надані докази в обґрунтовані вимог позову, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав відповідачки, не доведені, належним чином не підтверджені, посилання сторони позивача на свідоме ухилення [PERSON] від виконання обов`язків не є підставою для позбавлення батьківських прав останню, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у вказаній частини. Далі, позивач також просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення від дня подання зави до суду і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно із ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідачка з дітьми не проживає, участі у вихованні та утриманні останніх не приймає, то повинна утримувати дітей, оскільки обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Визначаючи розмір аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про потреби дитини, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також всі обставини справи. Таким чином, право позивача на матеріальне утримання дітей з боку матері порушене та підлягає судовому захисту, відтак суд в цієї частині позовних вимог, дійшов висновку, що такі позовні вимоги підлягають задоволенню та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, тобто з 18.06.2024, і до досягнення повноліття [PERSON] , а після цього, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття [PERSON] . Відповідно до правил ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір.

Outcome: approved