Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом, і її представниця суду пояснила, що \~ [PERSON] є власницею окремих приміщень житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підстава набуття права власності свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НСК № 992005, видане на ім`я позивачки приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Тітовським С.І., зареєстроване в реєстрі за № 700. Спадкодавцем житлового будинку, отриманого позивачкою у спадщину, був [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . [PERSON] придбав житловий будинок за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1639, як об`єкт приватної, а не спільної власності, у [PERSON] , якому житловий будинок теж належав на праві приватної особистої власності, про що зазначено у п. 7 Договору купівлі-продажу. До купівлі [PERSON] , житловий будинок перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Однак, спільна сумісна власність на житловий будинок припинилась 16.04.1999 року, з моменту набрання чинності рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-89/99 від 05.04.1999 року (далі Рішення суду, копія Рішення суду додається). Зазначеним Рішенням суду було поділено майно (зазначений вище Житловий будинок) і виділено в натурі кожному з колишнього подружжя певні приміщення (46/100 та 54/100), з грошовою компенсацією [PERSON] , яка отримала 46/100. Зокрема, за [PERSON] (який пізніше продав 54/100 Житлового будинку [PERSON] ) було визнано право власності на 54/100 частини домоволодіння Житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Тобто, з набранням законної сили зазначеним рішенням суду 46/100 Житлового будинку та 54/100 Житлового будинку стали окремою приватною власністю, відповідно, [PERSON] та [PERSON] . У подальшому, як зазначено вище, частини житлового будинку кожен з колишніх співвласників продавав вже як свою приватну власність, тобто, без згоди колишніх співвласників, за окремими правочинами, а саме: - [PERSON] продав свою частину (54/100) житлового будинку [PERSON] ; - [PERSON] продав свою частину (46/100) житлового будинку [PERSON] . При цьому, кожен з колишніх власників своєї частини житлового будинку ( [PERSON] та [PERSON] ) продавали свої частки житлового будинку як свою приватну власність, і кожен з колишніх співвласників не давав свою згоду на відчуження іншим з колишніх співвласників своєї частини житлового будинку. Зазначене свідчить про те, що, починаючи з 16.04.1999 року, - моменту набрання чинності рішенням суду, житловий будинок, у відповідних частинах, вже належав [PERSON] та [PERSON] як приватна власність кожного з них. Новий одноосібний власник 54/100 частин житлового будинку [PERSON] - оформив також і технічний паспорт на належну йому частину житлового будинку, в якому теж не зазначено про співвласників, а Технічний паспорт оформлений виключно на ім`я [PERSON] . Також відрізняються і реєстраційні номери частин житлового будинку, а саме: -46/100 Житлового будинку, придбаних [PERSON] у [PERSON] , мають реєстраційний номер 21202961; -54/100 Житлового будинку, придбаних [PERSON] у [PERSON] , мають реєстраційний номер 2740667412040. При цьому, і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2023, видане на ім`я [PERSON] , видане на 54/100 часток житлового будинку на праві приватної власності, про що прямо зазначено в ньому. Оскільки житловий будинок ніколи не був спільною частковою власністю, а до набрання законної сили рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-89/99 від 05.04.1999 року про його поділ, знаходився у спільній сумісній власності, а після набрання законної сили рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-89/99 від 05.04.1999 року, 54/100 та 46/100 житлового будинку стали перебувати в приватній власності кожного з колишнього подружжя, а саме: [PERSON] та [PERSON] , відповідно, які здійснили самостійно, окремо та без згоди колишніх співвласників відчуження належних їм частин Житлового будинку [PERSON] та [PERSON] відповідно, представниця позивачки просить визнати дії нотаріуса протиправними та забов`язання вчинити певні дії. Представниця відповідача приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Тітовського Сергія Івановича - [PERSON] у судовому засіданні суду позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що нотаріус не має законних підстав вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] в особі законного представника [PERSON] у судове засідання не з`явилися про день слухання справи сповіщені. Згідно заяви позовні вимоги визнає. Третя особа Служба у справах дітей у судове засідання не з`явилися про день слухання справи сповіщені. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] є власницею окремих приміщень житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підстава набуття права власності свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НСК № 992005, видане на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Тітовським С.І., зареєстроване в реєстрі за № 700. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, майно, отримане у спадщину, є приватною власністю спадкоємця. Спадкодавцем житлового будинку, отриманого позивачкою у спадщину, був [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . [PERSON] придбав житловий будинок за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1639, як об`єкт приватної, а не спільної власності, у [PERSON] , якому житловий будинок теж належав на праві приватної особистої власності, про що зазначено у п. 7 Договору купівлі-продажу. До купівлі [PERSON] , житловий будинок перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Однак, спільна сумісна власність на Житловий будинок припинилась 16.04.1999 року, з моменту набрання чинності рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-89/99 від 05.04.1999 року (далі Рішення суду, копія Рішення суду додається). Так, зазначеним рішенням суду було поділено майно (зазначений вище Житловий будинок) і виділено в натурі кожному з колишнього подружжя певні приміщення (46/100 та 54/100), з грошовою компенсацією [PERSON] , яка отримала 46/100. Зокрема, за [PERSON] (який пізніше продав 54/100 житлового будинку [PERSON] ) було визнано право власності на 54/100 частини домоволодіння житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст. 367 Цивільного кодексу України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Тобто, з набранням законної сили зазначеним рішенням суду 46/100 Житлового будинку та 54/100 Житлового будинку стали окремою приватною власністю, відповідно, [PERSON] та [PERSON] . У подальшому, як зазначено вище, частини житлового будинку кожен з колишніх співвласників продавав вже як свою приватну власність, тобто, без згоди колишніх співвласників, за окремими правочинами, а саме: - [PERSON] продав свою частину (54/100) житлового будинку [PERSON] ; - [PERSON] продала свою частину (46/100) житлового будинку [PERSON] . При цьому, кожен з колишніх власників своєї частини житлового будинку ( [PERSON] та [PERSON] ) продавали свої частки житлового будинку як свою приватну власність, і кожен з колишніх співвласників не давав свою згоду на відчуження іншим з колишніх співвласників своєї частини житлового будинку. Зазначене свідчить про те, що, починаючи з 16.04.1999 року, - моменту набрання чинності рішенням суду, житловий будинок, у відповідних частинах, вже належав [PERSON] та [PERSON] як приватна власність кожного з них. Новий одноосібний власник 54/100 частин житлового будинку [PERSON] - оформив також і технічний паспорт на належну йому частину житлового будинку, в якому теж не зазначено про співвласників, а Технічний паспорт оформлений виключно на ім`я [PERSON] . Також відрізняються і реєстраційні номери частин житлового будинку, а саме: -46/100 Житлового будинку, придбаних [PERSON] у [PERSON] , мають реєстраційний номер 21202961; -54/100 Житлового будинку, придбаних [PERSON] у [PERSON] , мають реєстраційний номер 2740667412040. При цьому, і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2023, видане на ім`я [PERSON] на 54/100 часток житлового будинку на праві приватної власності, про що прямо зазначено в ньому. 17.12.2024 представницею позивачки подано заяву про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 24.01.2025 замінено померлого відповідача [PERSON] його правонаступником [PERSON] та залучено у якості третьої особи Службу у справах дітей Криничанської селищної ради. Відповідно до ч.1 ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У Огляді Верховного Суду від 20.01.2023 року «Питання, пов`язані з визнанням свідоцтва про право на спадщину недійсним, у практиці Верховного Суду» міститься посилання на постанову ОП ВС від 05 вересня 2022 року справа N 385/321/20 (N 61-9916сво21), в якій зазначено наступне: « Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України. Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). \~ \~ \~ \~Отже, зазначений спосіб порушених прав визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є належним, допустимим та ефективним. \~ \~ \~ \~У разі не визнання недійсним первісно виданого свідоцтва про право на спадщину нотаріус не зможе видати нове свідоцтво про право та спадщину на зареєструвати за позивачкою право власності, в якому буде зазначено, що спірний житловий будинок перебуває в приватній власності [PERSON] . За змістом\~статті 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. У постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 зазначено наступне: «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом\~статті 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право». Загальна площа будинку становить 90,6 кв.м, при цьому, за рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.1999 року у справі № 2-88/99 попереднім власникам будинку, який до моменту його поділу знаходився у спільній сумісній власності, було виділено: - [PERSON] 46/100 частин будинку (які в подальшому були були продані [PERSON] (первісний відповідач-2); - [PERSON] 54/100 частин будинку (які в подальшому були були продані [PERSON] , а потім успадковані позивачкою, отже, за Позивачкою підлягає визнання права власності на 48,92 кв м будинку (90,6 :100 % * 54), а за відповідачем-2 41,68 кв м (90,6 :100 % * 46). Відповідно до абз.\~2\~ч.3\~ст.\~26\~закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Відповідно до абз. 3 ч.3 ст. 26 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. Відповідно до\~п.9\~ч.1\~ст.\~27\~закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~державна реєстрація\~права власності\~та інших\~речових прав\~проводиться на\~підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) зазначено наступне: «За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення». Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (статті 50 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Тлумачення\~статті 50 Закону України «Про нотаріат»\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. Таке оскарження може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені\~статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до частини першої\~статті 49 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;\~\~\~\~\~\~3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені\~\~законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з\~\~проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 9) в інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною третьою\~статті 49 Закону України «Про нотаріат»\~нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)), що узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 20.12.2023 № 523/4642/22. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Ураховуючи вище викладене, також те, що з набранням 16.04.1999 року законної сили рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-89/99 від 05.04.1999 року право спільної сумісної власності на житловий будинок [PERSON] та [PERSON] (як колишніх членів подружжя) припинилось, тобто, з 16.04.1999 року існують 2 окремі об`єкти (два окремих житлових будинки), хоча й за однією адресою: [ADDRESS] , але з різними власниками, які мають право власності на різні приміщення, різної площі та з різною нумерацією, і у Свідоцтві про право на спадщину не повинно бути зазначено, що воно видано на частки житлового будинку, оскільки станом на сьогоднішній день частки житлового будинку відсутні, так як частки будинку інститут спільної часткової власності, яка наразі припинена ще з 16.04.1999, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог позивачки. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved