Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-23 00:00:00

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовною заявою за позовом [PERSON] до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення моральної шкоди. У поданій позовній заяві просить суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірною постановою державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Харківській області Зубко К.А. від 04.10.2016 року про закриття виконавчого провадження № 52547524, грошові кошти в розмірі 261000,00 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.02.2017, яка в подальшому була залишена без змін постановою апеляційного суду Харківської області, було задоволено скаргу позивача, скасовано постанову державного виконавця Фрунзенського ВДВС Головного ТУЮ у Харківській області Зубко К.О. від 04.10.2016 про закриття виконавчого провадження №52547524. Також зазначив, що неправомірна бездіяльність державних виконавців призвела до необґрунтованої затримки виконання судового рішення протягом 8 місяців, через що останній перебував у пригніченому стані, чим завдано йому моральних страждань. Так, у зв`язку із бездіяльністю державних виконавців позивач поніс незаплановані матеріальні витрати, пов`язані із складанням процесуальних документів (витрати на електроенергію, тонер для принтеру, папір для друку), копіюванням письмових доказів, витрати на проїзд до суду тощо. Вказав, що для відновлення душевних та моральних втрат йому необхідний додатковий час, зусилля та матеріальні ресурси. Вказав, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини при визначенні суми морального збитку слід враховувати вік, матеріальний стан потерпілого, ступінь вини відповідача. Так, позивач вважає законним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 261000,00 грн. Просив врахувати практику Європейського суду з прав людини, зазначені докази спричинення моральної шкоди та встановити розмір компенсації адекватним компенсаціям, присудженим ЄСПЛ в аналогічних справах. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 липня 2020 року цивільну справу №645/3245/20 за позовною заявою [PERSON] до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення моральної шкоди надіслано до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю. 31.08.2020 року матеріали вищезазначеної справи надійшли на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року по справі визначений головуючий суддя (суддя- доповідач) Цвіра Д.М. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 липня 2023 року клопотання позивача [PERSON] про заміну правонаступником відповідача задоволено.Замінено відповідача Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) його правонаступником Немишлянським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів та долучення\~до справи\~доказі задоволено Поновлено строк на подання позивачем 10.04.2024 року доказів. Долучено до матеріалів справи, подані позивачем, 10.04.2024 року, докази. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не зявився, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судове засіданні не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається наявність умов для заочного розгляду справи, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст. 280 ЦПК України. Проте, оскільки позивачем не надано згоди на ухвалення рішення при заочному розгляді, суд позбавлений можливості постановити заочне рішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до настурних висновків. Згідно зі статтею 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56\~Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176\~ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України). Статті 1173,1174 ЦК Україниє спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставістатті 1173 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частинами першою та другою статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди. У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом\~моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також у цій постанові ОП КЦС зазначила, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Відтак, суд приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, пов`язаної з порушенням його законних прав щодо своєчасного, належного та повного виконання рішення суду, передбаченихстаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, знайшли своє підтвердження в процесі розгляду цієї цивільної справи. У постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України). У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20 (провадження № 61-7276св21) вказано, що «метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі». Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain). З матеріалів справи встановлено, що позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на обставини, встановлені ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.02.2017, яка в подальшому була залишена без змін постановою апеляційного суду Харківської області. Разом з тим, позивачем не додано вказану ухвалу при подачі вищевказаного позову. Отже, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування свого позову, суд позбавлений можливості встановити факт підтвердження (або спростування) обставин, наведених в обгрунтування заявленої суми моральної шкоди. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить зі змісту положень статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed