Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-29 00:00:00

У серпні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 01 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції міста Києва між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №2266. Однак подружнє життя у них з відповідачем не склалося, сторони мають протилежні погляди на життя, різне відношення до сім`ї та подружніх обов`язків, спільного господарства не ведуть, кожен має свій окремий бюджет, шлюб носить формальний характер, подальше його збереження неможливе та суперечить інтересам позивача. Від шлюбу у сторін є дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2024 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 13 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 16 вересня 2024 року від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України, вказуючи на те, що він з 15 липня 2024 року і по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині. Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року у задоволенні клопотання відмовлено. 22 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Щелков П.С. звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу від 24 вересня 2024 року про відмову у зупиненні провадження. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 01 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції міста Києва, про що складено актовий запис №2266, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач стверджує, що сторони мають протилежні погляди на життя, різне відношення до сім`ї та подружніх обов`язків, спільного господарства не ведуть, кожен має свій окремий бюджет, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Судом беруться до уваги такі її доводи, оскільки вони відповідачем не спростовані. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін неповнолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved