Jurisdiction: civil
Date: 2025-04-15 00:00:00

Позивач звернулася з позовною заявою, в якій просить стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на свою користь грошову суму в розмірі 124191, 98 грн в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та 16000, 00 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування вимог вказано, що 11.11.2023 поліцейським Управління патрульної поліції в Житомирській області відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №424671 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2024 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу правопорушення. В обгрунтуваання завданої моральної шкоди посилалась на те, що на момент складання постанови позивач була офіцером Збройних Сил України, факт причетності позивача до адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, звинувачення державою позивача у вживанні спиртних напоїв і в подальшому керування джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння призвели до зниження авторитету [PERSON] серед особового складу, помічника командира частини з правової роботи, жінки та офіцера Збройних Сил України та осуду військовим колективом. Позивач зазначила, що є учасником бойових дій і наразі за висновком військово-лікарської комісії обмежено придатна до військової служби за станом здоров`я. За час проходження військової служби позиваччем було набуто таке захворювання, як неврастенія - психічне порушення або функціональний стан центральної нервової системи з підвищеною чутливістю сигналів зовнішнього та внутрішнього середовища. Після складання адміністративного протоколу позивач втратила сон, почав підвищуватися тиск, почались часті головні болі, безпричинно починала плакати і дратуватися, знизився імунітет, у зв`язку з чим [PERSON] зверталась до лікаря, який прописав лікування. В зв`язку з протиправними діями працівників поліції перенесла моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу вказаного факту за місцем проживання та місцем служби у зв`язку з побоювання громадського осуду, страхом притягнення до дисциплінарної відповідальності, позбавлення премії в повному обсязі, страхом позбавлення можливості користуватися спеціальним правом керування транспортним засобом, необхідність нести витрати на правничу допомогу (які складають більше ніж половину її грошового забезпечення, тому кошти були зняті з кредитної картки), була вимушена звертатися до адвоката, щоб довести неправомірність дій працівників поліції і тим самим відстояти свою честь та гідність, так як в зв`язку з емоційними хвилюванням не могла самостійно представляти свої інтереси у суді, а також зміною звичного для неї способу життя, так як в зв`язку з вищевказаними обставинами позивачем було прийнято рішення змінити місце проходження служби. Таким чином, позивач зазначила, що їй було завдано моральну шкоду, розмір якої остання оцінила в розмірі 124191, 98 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09.05.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.06.2024 змінено первісного відповідача Головне управління Національної поліції в Житомирській області на належного відповідача - Управлінням патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції. 08.07.2024 від Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю. В обґрунтування відзиву зазначено, що постанова Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2023 по справі №295/15647/22 була прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування матеріалів справи та доданих відеозаписів із портативних нагрудних відеореєстраторів, які містять інформацію, що є протилежною описаній у постанові суду та створює враження, що при розгляді справи судом не досліджувались докази по справі, що в результаті призвело до прийняття необґрунтованого рішення. Вказаною постановою суду дії поліцейського не визнавалися неправомірними. Водночас, оцінка таким діям посадової особи органу поліції та дотримання вказаною особою порядку складення протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови, має надаватись при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказаною статтею. Протокол про адміністративне правопорушення - це відповідним чином оформлений уповноваженою особою процесуальний документ про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП, тобто це основний документ, призначений для фіксації юридичного факту адміністративного правопорушення. Складання протоколу - це процесуальна дія суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення не підлягає оскарженню в порядку адміністративного оскарження чи в порядку адміністративного судочинства, оскільки за своєю природою та змістом не являється рішенням суб`єкта владних повноважень та не спричиняє зміни прав чи обов`язків особи. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, в розумінні статті 251 КУпАП, є доказом у справі про адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення встановлює лише виявлені порушення, однак, не породжує будь-яких правових наслідків для особи, не встановлює її прав і обов`язків. Тобто, питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі і самому протоколу про адміністративне правопорушення, здійснюється під час розгляду питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності. На думку відповідача, складання протоколу щодо позивача не потягло у останньої будь-яких правових наслідків, хоча позивач зазначає про те, що унаслідок протиправного притягнення її до адміністративної відповідальності їй було завдано моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях з приводу доказування своєї невинуватості, було принижено його честь та ділову репутацію, через що було порушено нормальний спосіб життя, у зв`язку з чим [PERSON] вживала заходи щодо відновлення порушених прав у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, налагодження та організації звичайного способу життя. Посилання позивача на те, що внаслідок протиправного притягнення її до адміністративної відповідальності їй було завдано моральних страждань, які полягають у душевних стражданнях у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача зазначив, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем додано до матеріалів позовної заяви довідку стосовно проходження санаторного лікування центрі медичної реабілітації «Одеський» від 2019 року, перевідний епікриз від 2021 року із зазначенням діагнозу неврастенія, інсомнічний синдром, виписка (епікриз) із медичної карти Житомирської багатопрофільної опорної лікарні Новогуйвинської селищної ради від 2023 року з затвердженням основного захворювання ураження нервових корінців та сплетень, астено- невротичний синдром, виписка (епікриз) із медичної карти стаціонарного хворого КП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР від 2023 року із підтвердженим діагнозом астено-невротичний синдром, інсомнія, довідка військово-лікарської комісії від 09.06.2020 лише підтверджують діагноз неврастенія та інсомнічний синдром пов`язані із проходженням служби та аж ніяк не має відношення до складання поліцейським протоколу за ст. 130 КУпАП. Враховуючи симптоми, на які скаржилася [PERSON] , а саме порушення сну, дратівливість, погіршення самопочуття, підвищення артеріального тиску, в результаті діагноз співпадає із іншими підтвердженими попередньо, отриманими в результаті проходження військової служби. Виписка (епікриз) із медичної карти стаціонарного хворого КП «Житомирська багатопрофільна опорна лікарня» НСР від 2023 року вказує на проведення лікування препаратами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до загальнодоступної інформації у реєстрах МОЗ України: Тізалуд відноситься до групи міорелаксантів центральної дії. Може спричинити сонливість, запаморочення та/або артеріальну гіпотензію, таким чином, послаблюючи здатність пацієнта керувати автомобілем або працювати з механізмами. Ризики зростають при одночасному вживанні алкоголю. Тому слід утримуватися від діяльності, що потребує високої концентрації уваги та швидкої реакції, наприклад від керування транспортними засобами або роботи з машинами і механізмами; Оланзапін відноситься до групи антипсихотичних засобів, що знижує швидкість реакції та увагу та впливає на здатність керувати транспортними засобами, оскільки викликає сонливість і запаморочення. Відповідно до переліку медичних протипоказань (захворювань і вад), за наявності яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 07 жовтня 2022 року № 1817, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 жовтня 2022 р. за № 1300/38636 забороняється керування транспортними засобами групи І - водії транспортних засобів категорій А1, А, В1, В, ВЕ, якщо особа має хронічні психічні захворювання і стани, що прирівнюються до них і потребують обов`язкового диспансерного динамічного спостереження. Питання про допуск осіб з вираженими формами пограничних нервово-психічних розладів, пограничної розумової відсталості, затримками розумового розвитку вирішуються в індивідуальному порядку; розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин. Відповідач зауважив, що керування позивачем транспортними засобами, особливо у поєднанні із вживанням алкоголю, являється небезпечним для неї самої та інших учасників дорожнього руху, та дії поліцейських у даному випадку спрямовані на забезпечення порядку на вулицях міста та безпеки інших учасників дорожнього руху. Представник відповідача акцентував увагу суду на зазначенні у позовній заяві та рішенні Богунського районного суду від 11.01.2024 по справі 295/15647/23 неіснуючих фактів стосовно подій 11.11.2023 близько 01:46 години, оскільки останні являються необґрунтованими та спростовуються відеозаписом із портативного нагрудного відеореєстратора поліцейського, відеозаписи яких долучені до відзиву. на думку представника відповідача позивач не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Сам лише факт хвилювання позивача в очікуванні рішення суду першої інстанції щодо розгляду справи про притягнення її до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків. Щодо витрат на професійну правову допомогу представник відповідача зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази щодо користування послугами адвоката при підготовці матеріалів даної справи, а питання щодо відшкодування витрат на професійну правову допомогу, понесені позивачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення, повинно було вирішуватись у межах розгляду тієї судової справи, до розгляду якої залучався захисник, а не в рамках даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 11.11.2023 інспектором роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Бризньовим А.Ф. відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №424671 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. На момент складання такого протоколу позивач являлася військовослужбовцем, помічником командира полку з юридичної роботи - начальником юридичної групи військової частини [NUMBER] , учасником бойових дій, що підтверджується витягом з наказу №384 від 20.12.2023, посвідченням (а.с. 6-7). 15.11.2023 року від [INFO] за вих. № 834/6788 на адресу військової частини [NUMBER] надійшло повідомлення про те, що 11 листопада 2023 року військовослужбовець військової частини [NUMBER] [PERSON] перебувала з явними ознаками алкогольного сп`яніння, і що відносно неї складений адміністративний протокол серії ААД № 424671 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч.1 КУпАП, також в повідомленні була зазначена вимога: «з метою недопущення в подальшому випадків керування особистими і військовими транспортними засобами у стані алкогольного (наркотичного) сп`яніння протести додаткові заняття з особовим складом військової частини, щодо попередження випадків керування особистими (військовими) транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння та посилити профілактику та індивідуальну роботу, щодо збереження життя і здоров`я військовослужбовців та запобігання керування особистими (військовими) транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння» (а.с. 11). Позивач зазначила у позовній заяві, що за рішенням командира військової частини [NUMBER] з нею було проведені бесіди заступниками командира з озброєння та морально-психологічного забезпечення на тему «протидія пияцтву у Збройних Силах України», а також на тему «Лікування алкогольної та наркотичної залежності», однак належних та допустимих доказів на підтвердження такого посилання суду не надано. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2024 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутністю складу правопорушення (а.с. 9-10). На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення позивачем долучено до позовної заяви договір про надання правничої допомоги від 13.11.2023, додаток №1 до нього, а також лист адвоката про отримання від позивача 16000, 00 грн за таким договором (а.с. 15-17). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ч. 7 ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Аналізуючи вищевказані норми законодавства України, можна зробити висновок, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Однак, відповідно до ч. 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. А в ч. 7 зазначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України №266/94-ВР від 01.12.1994 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», далі - Закон №266/94-ВР від 01.12.1994, (із змінами та доповненнями ) однією із підстав для відшкодування завданої громадянинові шкоди - є шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. А право особи на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом №266/94-ВР від 01.12.1994, виникає у випадках зазначених в ст. 2 цього Закону, зокрема, згідно п. 4 ч. 1 цієї статті, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Пунктом 5 ст. 3 Закону №266/94-ВР від 01.12.1994. передбачено відшкодування громадянинові моральної шкоди. Частинами п`ятою та шостою ст. 4 Закону №266/94-ВР від 01.12.1994 передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199/18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суд не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України. З долучених до відзиву відеозаписів вбачається, що поліцейськими було правомірно зупинено транспортний засіб під керуванням позивача, яка після зупинки намагалася втекти від поліцейських, позивача повідомлено про причину зупинки (не увімкнено світло в темну пору доби, що в свою чергу підтверджується такими відеозаписами), дотримано всіх вимог до складання протоколу про адміністративне правопорушення. Позивач під час спілкування з поліцейськими, неодноразово підтверджувала факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, пояснюючи, що перед керуванням вживала алкогольні напої та зазначаючи при цьому, що усвідомлює протиправність своїх дій, які, в свою чергу, пояснила загибеллю побратима. Поліцейськими на місці зупинки було запропоновано позивачу пройти огляд на стан алкогольного сп?яніння за допомогою приладу «Драгер», однак [PERSON] свідомо вчиняла дії, спрямовані на уникнення від проходження такого огляду, а саме - або робила контрольний забір повітря в себе, а не навпаки, або робила контрольний забір повітря надто короткий проміжок часу, пояснюючи, що в неї замалий об`єм легень. В подальшому, свідомо не пройшовши огляд на стан алкогольного сп?яніння за допомогою приладу «Драгер», позивач відмовилася на неодноразові пропозиції поліцейських пройти огляд у найближчому медичному закладі. гідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 335/6977/22, провадження №\~14-87цс24 зазначено, що у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. У разі якщо особа не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, за відсутності накладеного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, немає підстав для відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд касаційної інстанції у справах № 953/6561/20, № 289/2110/21, № 686/14845/22 виснував, що дії працівників патрульної поліції підпадають під приписи частини шостої статті 1176 ЦК України про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а саме статтями 1173, 1174 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду постановою від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22, провадження № 14-87цс24 виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. З огляду на висновки, сформульовані у постанові від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22, провадження № 14-87цс24 за результатами касаційного перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зміст яких узагальнено наведено у пункті 124 цієї постанови, у справах, перелічених у пункті 125 цієї постанови. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення. У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. Долученими до\~матеріалів справи\~письмовими доказами,\~відеозаписом події\~ підтверджується,\~що поліцейськими\~дотримано всіх\~вимог до\~складання протоколу\~про адміністративне\~правопорушення.\~Позивач під\~час спілкування\~з поліцейськими,\~неодноразово підтверджувала\~факт керування\~транспортним засобом\~в стані\~алкогольного сп`яніння,\~пояснюючи,\~що перед\~керуванням вживала\~алкогольні напої\~та зазначаючи\~при цьому,\~що усвідомлює\~протиправність своїх\~дій.\~Враховуючи \~викладене,\~суд приходить\~до висновку\~про відмову\~в задоволенні\~позову,\~ оскільки\~ позивачем\~не підтверджено належними та допустимими доказами неправомірний характер дії (бездіяльності) поліцейських, наявність завданої шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, проте як тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається саме на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed